Мери Хигинс Кларк
Престъпен експеримент

Превод от английски: Людмила Левкова, 1996

chitanka.info

На Рей, с любов завинаги…

„Старостта с мен посрещни,

най-хубавото още предстои,

на живота последната част,

която осмисля началото.“

Робърт Браунинг

„Някои пациенти, въпреки съзнанието за критичното си състояние, оздравяват само благодарение на убедеността си в професионализма на лекаря.“

Хипократ

1

Ако мисълта й не беше ангажирана с делото, което беше спечелила, Кейти вероятно нямаше да вземе завоя толкова рязко, но удовлетворението от присъдата „виновен“ беше обсебило съзнанието й. Беше трудна победа. Рой О’Конър беше един от най-добрите адвокати в Ню Джърси. Самопризнанията на подсъдимия не бяха представени в съда и това беше тежък удар за обвинението. Но все пак тя успя да убеди съдебните заседатели, че при опит за кражба с взлом именно Теди Коупланд по най-жесток начин бе отнел живота на осемдесетгодишната Абигейл Ролингс.

Маргарет, сестрата на госпожица Ролингс, бе дошла, за да чуе присъдата. След това отиде при Кейти.

— Бяхте чудесна, госпожице Де Мейо — каза й тя. — Приличате на колежанка. Не се надявах, че ще успеете, но докато говорехте, вие доказвахте всяко твърдение в своята теза. Накарахте ги да почувстват какво е причинил той на Аби. А сега какво ще стане?

— При това негово досие, да се надяваме, че съдията ще го прати зад решетките до края на живота му — отвърна Кейти.

— Слава богу! — възкликна тогава Маргарет Ролингс. Очите й, влажни и избледнели от възрастта, се напълниха със сълзи. Тя мълчаливо ги изтри и каза: — Аби така ми липсва. Бяхме останали само двете. Непрекъснато си мисля, че сигурно е била ужасно изплашена. Щеше да бъде непростимо, ако се беше измъкнал безнаказано.

Но той не се беше измъкнал безнаказано! При мисълта за това Кейти неволно натисна по-силно педала на газта. От внезапното ускорение точно на завоя колата поднесе върху покритото с лапавица шосе.

— О… не!

Тя сграбчи волана. Междуградският път тънеше в мрак. Колата връхлетя в другото платно и се завъртя. В далечината пред себе си Кейти забеляза фарове, които бързо се приближаваха.

Изви волана докрай, но не можа да овладее положението. Колата се понесе по банкета, но той също беше заледен. В един миг, като скиор преди скок, тя замръзна с вирнати колела на ръба на банкета, после се стовари на стръмния скат, полетя надолу и продължи напред по залесената равнинна площ.

Отпред се мярна тъмен силует. Дърво. Колата се разтресе. Кейти почувства ужасното хрущене от забиване на метал в кора. Тялото и политна, блъсна се във волана и ударът го отпрати отново назад. Предното стъкло експлодира и тя вдигна ръце, за да предпази лицето си от летящите парчета. Остра, мъчителна болка проряза китките и коленете й. Фаровете и светлините на контролното табло изчезнаха. Тя бавно потъваше в мек, кадифен мрак, когато, сякаш някъде отдалеч, дочу сирена.

Звукът от отварянето на вратата и силна струя мразовит въздух.

— Боже мой, това е Кейти де Мейо!

Познат глас. Том Кофлин, онзи симпатичен млад полицай. Миналата седмица даде показания по едно дело.

— В безсъзнание е.

Кейти се опита да възрази, но устните й не успяха да изрекат нито дума. Не можеше да отвори очи.

— Ръката й кърви. Изглежда си е срязала артерия.

Някой хвана ръката й; нещо здраво я пристегна.

Друг глас:

— Том, може да има вътрешни наранявания. „Уестлейк“ е ей там, надолу по шосето. Ще повикам линейка. Ти остани тук с нея.

Плува. Носи се. Добре съм. Просто не мога да те достигна.

Нечии ръце я вдигат и я поставят на носилка; покриват я с одеяло. Суграшицата бие в лицето й.

Носеха я. Някаква кола. Движеше се. Не, беше линейка. Отваряне и затваряне на врати. Само ако можеше да ги накара да разберат. Чувам ви. Не съм в безсъзнание.

Том съобщаваше името й.

— Кейти де Мейо, местожителство — Абингтън. Помощник-прокурор. Не, не е омъжена. Вдовица е. Вдовицата на съдия Де Мейо.

Вдовицата на Джон. Ужасно чувство за самота. Мракът почваше да се разсейва. Светлина в очите й.

— Идва на себе си. На колко години сте, госпожо Де Мейо?

Толкова обикновен, банален въпрос. Най-накрая можеше да говори.

— На двадесет и осем.

Махнаха турникета, с който Том бе пристегнал ръката й. Шиеха раната. Кейти се опитваше да не се мръщи от болка при всяко убождане.

Рентген. Докторът от спешното отделение.

— Имате голям късмет, госпожо Де Мейо. Няколко сериозни натъртвания. Никакви счупвания. Наредих да ви направят кръвопреливане. Налягането ви е доста ниско. Не се плашете. Скоро ще се оправите.

— Аз просто… — Тя прехапа устни. Вече започваше да вижда и успя да се овладее, преди да изкаже този ужасен, абсурден, детински страх от болници.

— Искате ли да се обадим на сестра ви? — попита Том. — Тази нощ ще ви оставят тук.

— Не. Моли се съвзема след тежък грип. Всички у тях го изкараха. — Гласът й звучеше толкова слабо. Том трябваше да се наведе над нея, за да я чуе.

— Добре, Кейти. Не се тревожи за нищо. Ще се погрижа да вдигнат колата ти.

Откараха я в една отделена със завеса част на спешното. През някаква тръбичка, която прикрепиха с игла към дясната й ръка, закапа кръв. Главата й започна да се прояснява.

Лявата ръка и лявото коляно я боляха ужасно. Всичко я болеше. Беше в болница. Съвсем сама.

Една сестра я погали по челото и приглади косите й назад.

— Ще се оправите, госпожо Де Мейо. Защо плачете?

— Аз не плача. — Но по лицето й се стичаха сълзи.

Откараха я в някаква стая. Сестрата й подаде картонена чашка с вода и хапче.

— Това ще ви помогне да се отпуснете, госпожо Де Мейо.

Кейти беше сигурна, че е приспивателно. Не го искаше. Щеше да й причини кошмари. Но беше толкова по-лесно да не спори.

Сестрата угаси осветлението и с тихи стъпки излезе от стаята. Тук, вътре, беше хладно. Завивките бяха студени и груби. Такива ли са болничните чаршафи? Кейти потъна в сън с ясното съзнание, че кошмарът е неизбежен.

Само че този беше различен. Тя се возеше на увеселително влакче. То пълзеше нагоре, където ставаше все по-стръмно, и тя вече не можеше да го управлява. Правеше отчаяни усилия, но напразно. Влакчето зави, изхвърча от релсите и започна да пропада. Събуди се трепереща точно преди да се блъсне в земята.

Мокрият сняг биеше в стъклото. Кейти се изправи, като се олюляваше. Прозорецът беше открехнат и транспарантът леко потракваше. Затова в стаята се усещаше такова течение. Тя щеше да затвори прозореца, да вдигне транспаранта и тогава може би щеше да заспи. А на сутринта вече щеше да се прибере у дома. Мразеше болниците.

Залитайки, отиде до прозореца. Нощницата, която й бяха дали, едва стигаше до коленете й. Краката й бяха замръзнали. И тази суграшица! Сега снегът беше примесен с още повече дъжд. Тя се облегна на прозореца и погледна навън.

Паркингът се превръщаше в буен мътен порой.

Кейти се вкопчи в транспаранта и се втренчи в площадката два етажа по-надолу.

Капакът на един багажник бавно се вдигаше. Така й се виеше свят! Залитна, пусна транспаранта и той с рязък звук се прибра нагоре. Тя се вкопчи в перваза на прозореца. Отново впери поглед в багажника долу. Вътре не се ли спускаше нещо бяло? Някакво одеяло? Голям вързоп?

Трябва да съм сънувала, помисли си тя и после затисна с ръка устата си, за да заглуши вика, който заседна в гърлото й. Взираше се в багажника на колата. Сега лампичката вътре светеше. През талазите дъжд, примесен със сняг, които биеха в стъклото, тя видя как бялото нещо се раздели. Точно когато капакът се затваряше, отдолу се мярна лице — лице на жена, гротеска в суровата самота на смъртта.

2

Будилникът го събуди точно в два часа. От дългогодишния навик да се събужда по спешност моментално се разсъни. Стана, отиде в стаята за прегледи, наплиска лицето си със студена вода, затегна възела на вратовръзката си, среса косата си. Чорапите му не бяха изсъхнали. Когато ги смъкна от съвсем леко затопления радиатор, продължаваха да бъдат влажни и лепкави. Обу ги с гримаса и тикна крака в обувките си.

Пресегна се за палтото си, пипна го и се намръщи. Цялото беше подгизнало. Нямаше смисъл да го окачва до радиатора. Ако го облече, ще си докара някоя пневмония. Освен това белите влакънца на одеялото можеха да полепнат по тъмносинята материя. А това щеше да изисква обяснение.

Старият „Бърбъри“, който държеше в дрешника. Ще го сложи и ще остави тук мокрото палто, а утре ще го отнесе на химическо чистене. Шлиферът беше без подплата. Щеше да замръзне с него, но нямаше друг изход. А и той беше съвсем обикновен, захабен, в масленозелен цвят, пък и откакто беше отслабнал, му беше станал широк. Ако някой видеше колата… ако някой го видеше в колата, беше изключено да го познае.

Отиде припряно до дрешника, смъкна шлифера, преметнат небрежно на една телена закачалка, и прибра тежкия „Честърфийлд“ най-отзад. Шлиферът миришеше на застояло — дразнещ мирис на прах, който се набиваше в ноздрите му. С гримаса на отвращение той навлече дрехата и я закопча.

Отиде до прозореца и леко повдигна транспаранта. Все още имаше достатъчно коли на паркинга, така че неговата едва ли щеше да привлече нечие внимание. Прехапа устни при спомена, че счупената лампа, заради която отдалечената част на паркинга тънеше в толкова удобен мрак, наскоро беше сменена. Ще трябва да се приближи в сянката на другите коли и максимално бързо да прибере тялото в багажника.

Време беше.

Отвори големия шкаф за медикаментите и се наведе. С опитни ръце опипа очертанията на тялото под одеялото. Изпъшка тихо, промуши едната си ръка под врата, а другата — под коленете, и го вдигна. Нормално тя тежеше около петдесет и пет килограма, но през бременността беше понапълняла. Мускулите му отчитаха всеки грам, докато я отнасяше към масата за прегледи. Там, като действаше само на светлината на малко фенерче, изправено на масата, той я уви в одеялото.

Внимателно огледа пода на шкафа за медикаменти и отново го заключи. Безшумно отвори вратата към паркинга и хвана с два пръста ключа за багажника. После тихо се върна при масата и вдигна тялото на мъртвата. Следващите двадесет секунди можеха да го унищожат.

Осемнадесет секунди по-късно беше при колата. Суграшицата биеше от едната му страна. Увитият в одеялото товар напрягаше мускулите му. Премести тежестта така, че да пада предимно на едната му ръка, и се помъчи да отключи багажника. Ключалката беше покрита със слой влажен сняг, който беше започнал да замръзва, и той припряно я почисти. Миг по-късно ключът се завъртя и капакът бавно се вдигна. Погледна към прозорците на болницата. В средната стая на втория етаж се раздвижи транспарант. Дали някой го наблюдаваше? Нямаше търпение да остави в багажника увитото тяло, да се освободи от него. В мига, в който лявата му ръка пусна одеялото, вятърът духна и го разгърна, откривайки лицето й.

Той направи гримаса, настани тялото в багажника и побърза да затвори капака.

Светлината падна точно върху лицето. Дали някой беше видял? Отново насочи поглед към прозореца с вдигнатия транспарант. Имаше ли някой там? Не можеше да бъде сигурен. Колко можеше да се види от онзи прозорец? По-късно щеше да провери кой лежи в тази стая.

Вече беше при вратата на шофьора. Завъртя ключа. Потегли рязко от паркинга и включи предните фарове едва след като се отдалечи достатъчно по шосето.

Беше невероятно, че това бе вторият му курс към Чейпин Ривър за тази нощ. Какво щеше да стане, ако не си тръгваше точно когато тя изхвърча от кабинета на Фукито?

Ванджи явно бе на ръба на истерията. Все пак го поздрави и като леко провлачваше десния си крак, закуцука към него надолу по закритата веранда.

„Докторе, тази седмица не мога да дойда при вас на преглед. Утре заминавам за Минеаполис. Там ще се консултирам с бившия си лекар, доктор Сейлъм. Може би ще остана, за да родя при него.“

Ако я беше изпуснал, всичко щеше да бъде съсипано.

Само че той я убеди да дойде в кабинета му, разговаря с нея, успокои я, предложи й чаша вода. В последната минута тя сякаш бе обзета от подозрения, опита се да го заобиколи и да хукне навън. Това красиво, капризно лице бе изкривено от страх.

Последва ужасът от съзнанието, че макар и да успя да я накара да замлъкне, възможността да бъде разкрит бе твърде голяма. Заключи я в шкафа за медикаменти и се опита да мисли.

Непосредствената опасност бе яркочервената й кола. Трябваше незабавно да я изкара от паркинга на болницата. След края на приемните часове със сигурност щеше да направи впечатление — последен модел линкълн „Континентал“, който, с тази агресивна хромирана предница и арогантен силует, беше изключено да остане незабелязан.

Знаеше точно къде живее в Чейпин Ривър. Беше му казала, че съпругът й, пилот в „Юнайтед Еърлайнс“, трябва да се върне на другия ден. Реши да закара колата у тях, да остави чантата й вътре и да инсценира всичко така, все едно се е прибрала вкъщи.

Оказа се неочаквано лесно. Поради ужасното време уличното движение беше почти замряло. Регулационната наредба в Чейпин Ривър изискваше задължителна площ около къщата, която трябваше да възлиза минимум на два акра. Къщите бяха разположени навътре от шосето и до тях се стигаше по дълги, лъкатушещи алеи. Той отвори вратата на гаража с дистанционното управление, оставено върху контролното табло на линкълна, и паркира колата вътре.

Намери ключа за дома й на връзката ключове за колата, но се оказа, че няма нужда от него — вратата от гаража към кабинета беше отключена. Вътре част от лампите светеха, вероятно се задействаха автоматично. Прекоси кабинета и бързо се отправи нататък по коридора към крилото със спалните. Търсеше най-голямата. Оказа се последната вдясно, беше изключено да я сбърка. Имаше още две спални — едната обзаведена като детска стая, с цветни елфи и агънца, които се усмихваха от току-що сменените тапети, и очевидно също съвсем нови люлка и скрин.

В този момент се сети, че може да представи смъртта й като самоубийство. След като бе започнала да обзавежда детската стая три месеца преди раждането, заплахата от загубата на това бебе можеше да представлява сериозен мотив да посегне на живота си.

Влезе в семейната спалня. Огромното легло беше оправено небрежно, тежката бяла плюшена покривка — метната върху завивките. Нощницата и халатът й бяха оставени на един шезлонг отстрани. Само да можеше да донесе тялото й тук, да го сложи върху собственото й легло! Беше опасно, но не толкова, колкото да захвърли трупа някъде в гората. Това щеше да означава усилено полицейско разследване.

Остави ръчната й чанта на шезлонга. С колата в гаража и чантата в спалнята поне щеше да изглежда, че се е върнала след прегледа.

После измина пеша четирите мили обратно до болницата. Беше опасно — ами ако в този скъп район се беше появила полицейска кола и го беше спряла? Нямаше абсолютно никакво обяснение какво търси там. Но направи целия преход за по-малко от час, подмина главния вход на болницата и се върна в кабинета си през задната врата, която водеше към паркинга. Когато се прибра, часът беше десет.

Шлиферът, обувките и чорапите му бяха подгизнали от дъжда. Целият трепереше. Осъзна, че е твърде опасно да се опитва да изнесе тялото, докато съществуваше и най-малък риск да срещне някого. Нощната смяна застъпваше в дванадесет. Реши да изчака и след това да излезе отново. Входът към спешния кабинет се намираше в източното крило на болницата. Поне нямаше опасност да се натъкне на някой пациент или на полицейска кола, докарала пострадал.

Нагласи часовника за два часа и легна на масата за прегледи. Успя да поспи, докато будилникът звънна.

Сега отби при дървеното мостче на Уайндинг Брук Лейн. Нейната къща беше вдясно.

Угаси фаровете. Завий по алеята. Заобиколи къщата. Спри колата при вратата на гаража. Махни си ръкавиците за шофиране. Сложи си хирургическите. Отвори багажника. Пренеси увития товар покрай рафтовете, влез през вътрешната врата.

Озова се в кабинета. Къщата тънеше в тишина. След няколко минути щеше да бъде в безопасност.

Побърза по коридора към голямата спалня, напрегнат под тежестта на тялото. Издърпа одеялото и остави трупа върху леглото.

Отиде в банята срещу спалнята, пусна няколко кристалчета цианкалий в голямата чаша на цветя, добави вода и изсипа по-голямата част от съдържанието в умивалника. Внимателно го изплакна и се върна в спалнята. Сложи чашата до ръката на мъртвата, като преди това остави няколко капки от разтвора да паднат върху завивките. Постара се отпечатъците от пръстите й да останат върху чашата. Трупът започваше да се вдървява. Ръцете бяха ледени. Той внимателно сгъна бялото одеяло.

Тялото беше проснато по гръб върху леглото, с изцъклени очи, сгърчени устни и изражение, което издаваше болезнено несъгласие. Това беше добре. Повечето самоубийци променяха решението си, когато вече бе твърде късно.

Беше ли пропуснал нещо? Не. Чантата й с ключовете беше на шезлонга. В чашата имаше утайка от цианкалий. Да я остави ли с палтото, или да я съблече? Реши да не го смъква. По-добре да не я пипа много.

С обувки или без? Щеше ли да ги е изула?

Той повдигна дългите поли на сукмана, с който беше облечена, и усети как кръвта се дръпва от лицето му. Подутият десен крак беше обут в износена мокасина. А левият беше само по чорап. Другата мокасина трябва да е паднала някъде. Но къде? На паркинга, в кабинета, в къщата? Той изтича от спалнята, мина по същия път обратно до гаража, като непрекъснато се оглеждаше. Обувката я нямаше. Обезумял, че губи време, той изтича навън при колата и погледна в багажника. Нищо. Вероятно бе паднала, докато е прекосявал паркинга. Ако беше станало в кабинета, щеше да чуе, а в шкафа за медикаменти я нямаше, беше убеден в това.

Напоследък кракът й отичаше и тя непрекъснато носеше само тези мокасини. Беше чувал администраторката да я поднася заради тях.

Ще трябва да се върне, да претърси паркинга и да намери проклетата обувка. Ами ако я види някой, който си спомня, че е нейна? Когато открият тялото й, ще почнат да обсъждат смъртта й. А ако някой каже: „О, аз видях едната й мокасина на паркинга. Вероятно я е загубила, когато се е прибирала вкъщи в понеделник вечер.“ Но ако беше вървяла без обувка, макар и само няколко метра, чорапът й трябваше да бъде ужасно кален. От полицията щяха да го забележат. Трябваше да се върне на паркинга и да открие обувката.

Но сега, втурвайки се обратно в спалнята, той отвори вратичката на дрешника. По пода бяха разхвърляни камара женски обувки. Повечето имаха невъзможно високи токове. Беше абсурд някой да повярва, че ги е носила в нейното положение и в това време. Имаше три или четири чифта ботуши, но никога не би могъл да дръпне ципа върху този отекъл крак.

И тогава ги забеляза. Обувки с ниски токчета, доста прилични на вид, от типа, който носят повечето бременни жени. Изглеждаха почти нови, но все пак бяха слагани поне веднъж. Успокоен, той ги грабна. Побърза обратно към леглото, смъкна единствената обувка от крака на мъртвата и й нахлузи чифта, който току-що беше донесъл от дрешника. Дясната беше стегната, но успя да я завърже. Натика мокасината, която бе носила, в широкия джоб на шлифера си и се пресегна за бялото одеяло. Взе го подмишница, излезе от спалнята, мина по коридора, прекоси кабинета и се озова навън в нощта.

Когато стигна до паркинга на болницата, дъждът и суграшицата вече бяха спрели, но духаше вятър и беше много студено. Насочи се към най-отдалечения ъгъл и паркира там. Ако охраната дойде и го заговори, просто щеше да каже, че са го извикали по спешност при една от пациентките, която всеки момент трябва да роди. А ако по някаква причина решат да проверят, щеше да се престори на вбесен и да им каже, че очевидно обаждането е било фалшиво.

Въпреки това щеше да бъде много по-безопасно изобщо да не го видят. Като се криеше в сянката на храстите, очертаващи затревената площ, която разделяше паркинга, той бързо мина по същия път от мястото, където беше паркирал колата, до вратата на кабинета си. Логично погледнато, обувката можеше да е паднала, когато бе пренасял тялото до багажника. Приведен, той внимателно оглеждаше земята наоколо и безшумно се приближаваше към сградата на болницата. Сега стаите на всички пациенти в неговото крило бяха тъмни. Вдигна поглед към средния прозорец на втория етаж. Транспарантът беше спуснат. Някой го беше дръпнал. Приклекнал, той предпазливо прекоси асфалта. Дано не го видят! Яростта и притеснението му пречеха да усети жестокия студ. Къде беше тази обувка? Трябваше да я намери на всяка цена!

Иззад завоя проблеснаха фарове на кола и се насочиха към паркинга. Изскърцаха спирачки. Шофьорът, който вероятно търсеше спешното, разбра, че е завил в погрешна посока. Обърна колата и излезе от паркинга. Трябваше незабавно да се махне от тук. Нямаше смисъл повече да се бави. Опита се да се изправи, но се подхлъзна и политна напред. Подпря се с ръка на асфалта и в този момент усети, че пръстите му напипаха нещо кожено. Сграбчи го и го вдигна. Въпреки мъглявата светлина можеше да бъде съвсем сигурен. Мокасината. Намери я!

Петнадесет минути по-късно той завърташе ключа в бравата на собствения си дом. Съблече шлифера си и го окачи във вградения гардероб в коридора. Видя отражението си в голямото огледало на вратата. Изненадан, осъзна, че коленете на панталона му бяха мокри и изцапани. Косата му беше ужасно разчорлена, а ръцете — кални. Страните му бяха почервенели, а очите му, винаги леко изпъкнали, сега бяха разширени и изцъклени. Изглеждаше като човек в емоционален шок, абсолютна карикатура на собственото си аз.

Втурна се на горния етаж, съблече престилката си, разпредели дрехите в коша и в чантата за химическо чистене, изкъпа се и си облече пижама и халат. Беше твърде напрегнат, за да заспи, и освен това усещаше зверски глад.

Икономката му беше оставила в чиния няколко филийки агнешко. Върху дъската за сирене на масата в кухнята имаше пресен резен сирене „Бри“. Свежи кисели ябълки в отделението за плодове в хладилника. Внимателно си приготви един поднос и го отнесе в библиотеката. Наля си солидна доза уиски от барчето и седна зад бюрото си. Докато се хранеше, премисли още веднъж събитията от тази нощ. Ако не беше спрял да си погледне календара, щеше да я изпусне. Просто щеше да е заминала и щеше да стане твърде късно да я спре.

Отключи бюрото си, издърпа голямото средно чекмедже и плъзна назад двойното дъно, под което винаги държеше специалната папка с текуща информация. Сега там имаше само един дебел кафяв плик. Пресегна се, взе чист лист и нанесе последните записки:

„15 февруари

В 8:40 настоящият лекар заключваше задната врата на кабинета си. Изследваната пациентка току-що бе излязла от доктор Фукито. Тя дойде при настоящия лекар и му заяви, че си отива у дома в Минеаполис, където смятала да потърси помощта на бившия си лекар Емет Сейлъм, при когото възнамерявала да роди бебето си. Пациентката беше в истерия, но въпреки това беше убедена да се върне. Очевидно не можеше да бъде оставена да замине. Като съжаляваше за необходимостта от крайните мерки, настоящият лекар се приготви да премахне пациентката. С извинението, че отива да й донесе чаша вода, той разтвори вътре няколко кристалчета цианкалий и я принуди да изпие отровата. Пациентката издъхна точно в 8:51 вечерта. Зародишът беше на 26 седмици и по мнение на настоящия лекар, в случай че беше роден, можеше да се окаже жизнеспособен. Тази папка съдържа пълната и прецизна медицинска документация. Сведенията в регистратурата на болница «Уестлейк» не са достоверни и трябва да се анулират.“

С въздишка остави химикалката, сложи последните сведения в плика и го запечата. Стана и отиде до крайния плот на библиотеката. Пресегна се зад една книга, натисна някакъв бутон, плотът се завъртя на скритите панти, отвори се и разкри монтиран в стената сейф. Бързо го отключи, мушна вътре записките и почти несъзнателно отбеляза растящия куп пликове. Можеше да изброи имената им по памет: Елизабет Бъркли, Ана Хоран, Морийн Кроули, Линда Еванс… общо над седемдесет — успехите и провалите на неговия медицински гений.

Затвори сейфа и върна плота на мястото му, след което бавно се качи на горния етаж. Съблече халата си, вмъкна се в огромното легло и затвори очи.

Сега, след като всичко свърши, той се почувства изтощен до изнемога. Дали не беше пропуснал или забравил нещо? Стъкленицата с цианкалия беше прибрана в сейфа. Мокасините. Утре вечер по някое време щеше да се освободи от тях. Събитията от последните часове бушуваха в съзнанието му. Докато вършеше онова, което беше необходимо, той се чувстваше спокоен. Но приключеше ли, всеки път нервната му система почваше яростно да се бунтува.

Утре на път за болницата щеше да остави дрехите си на химическо чистене. Хилда, икономката, беше без всякакво въображение, но щеше да забележи калта по коленете на панталона му. Той щеше да разбере кой е пациентът в средната стая на втория етаж в източното крило и какво би могло да се види оттам. Сега няма да мисли за това! Трябва да спи. Подпрян на лакът, той отвори чекмеджето на нощното си шкафче и извади малка кутийка с хапчета. Имаше нужда от някакво леко приспивателно. С него щеше да успее да поспи два часа. Пръстите му напипаха и извадиха малката капсулка. Глътна я без вода, после се отпусна по гръб и затвори очи. Докато чакаше лекарството да подейства, се опита да си внуши, че е в безопасност. Но колкото и да се мъчеше, не можа да изтласка мисълта, че най-ужасното доказателство за вината му остава недосегаемо.

3

— Ако нямате нищо против, бихме ви помолили да излезете през задния вход — каза сестрата. — Главната алея за колите е замръзнала ужасно и сега работниците се опитват да я почистят от леда. Таксито ще ви чака отзад.

— Мога да се спусна и през прозореца, само да се прибера у дома — възкликна Кейти. — Бедата е, че трябва да се върна тук в петък. В събота се налага да ми направят малка операция.

— О, така ли? — Сестрата погледна в картона й. — Какво не е наред?

— Изглежда съм наследила проблем, който навремето имаше и майка ми. Всеки път през време на месечния си цикъл аз фактически получавам обилен кръвоизлив.

— Вероятно затова, когато постъпихте при нас, кръвното ви налягане беше толкова ниско. Не се тревожете. Един кюртаж не е нищо особено. Кой е лекуващият ви лекар?

— Доктор Хайли.

— О, той е най-добрият. Но ще ви настанят в западното крило. Всичките му пациенти отиват там. Като в луксозен хотел. Той е нещо като водеща фигура тук, нали разбирате. — Тя все още гледаше картона на Кейти. — Не успяхте да поспите много добре, нали?

— Да, наистина. — Кейти сбърчи нос с отвращение, докато закопчаваше блузата си, по която имаше петна от кръв. Остави левия ръкав да пада свободно върху бинтованата й ръка. Сестрата й помогна за палтото.

Сутринта беше мъглива и доста студена. Кейти си помисли, че февруари й става най-противният месец. Когато излезе на паркинга, си спомни за кошмара от предишната нощ и усети, че я побиват тръпки. Това беше мястото, което беше видяла от прозореца на болничната стая. Таксито пристигна. Тръгна към него с облекчение, но лицето й се сгърчи в гримаса от болките в коленете. Сестрата й помогна да се качи, сбогува се с нея и затвори вратата. Шофьорът сложи крак на педала за газта.

— Накъде, госпожо?

От прозореца на стаята на втория етаж, която Кейти току-що беше напуснала, един мъж наблюдаваше заминаването й. Картонът, който сестрата беше оставила на бюрото, сега беше в ръката му. Катлийн. Н. де Мейо, Уудфийлд Уей, №10, Абингтън. Месторабота: Областна прокуратура, Вали.

Той усети, че го пронизва страх. Кейти де Мейо. Както беше отразено в картона, тя бе получила силно приспивателно.

Според анамнезата не беше вземала редовно никакви лекарства, в това число успокоителни или приспивателни, тъй че не бе привикнала към тях и би трябвало да е била доста упоена от онова, което й бяха дали предишната нощ.

В картона й беше отбелязано, че в 2,08 часа нощната сестра я заварила да седи на ръба на леглото си в доста напрегнато състояние. Оплакала се, че има кошмари.

Транспарантът в стаята се беше вдигнал. Трябва да е стояла на прозореца. Каквото и да бе видяла, въпреки че според нея бе имала кошмари, професионалното й съзнание нямаше да й даде покой. Тя беше риск, при това недопустим.

4

Те седяха в крайното сепаре на една дрогерия на Осемдесет и седма улица едва опрели рамене. Не бяха докоснали английските кифлички и мрачно отпиваха от кафето си. Ръкавът на тъмносинята й униформа леко закриваше златните ширити на неговия. Пръстите им бяха здраво сплетени.

— Липсваше ми — промълви той предпазливо.

— И ти на мен, Крис. Затова съжалявам, че ме изчака тази сутрин. Така е още по-тежко.

— Джоун, дай ми малко време. Кълна се в бога, ще намерим някакъв изход! Длъжни сме!

Тя поклати глава. Той се обърна към нея и с болка установи колко нещастна изглежда. Лешниковите й очи бяха замъглени. Светлокестенявите й коси, тази сутрин опънати на кок, разкриваха бледността на обикновено гладкото и ясно лице.

За хиляден път се запита защо не се раздели окончателно с Ванджи, когато миналата година го преместиха в Ню Йорк? Защо отстъпи пред молбите й да дадат още един, последен шанс на брака си, след като десет години непрекъснати усилия се бяха оказали безрезултатни? А сега чакаха бебе. Помисли си за ужасния скандал с Ванджи точно преди заминаването му. Дали да каже на Джоун? Не, нямаше смисъл.

— Как ти се стори Китай? — попита той.

Лицето й се проясни.

— Очарователен, просто невероятен!

Тя беше стюардеса в „Пан Америкън“. Бяха се запознали преди шест месеца на Хаваите, на празненството на Джак Лейн — един от другите капитани на „Юнайтед“.

Базата на Джоун беше в Ню Йорк и тя живееше с още две стюардеси на „Пан Америкън“ в един апартамент в Манхатън.

Абсурдно, невероятно е как някои хора се разбират още от първата минута заедно. Той й каза, че е женен, но освен това й обясни съвсем честно, че когато от тяхната база в Минеаполис го бяха прехвърлили в Ню Йорк, е имал намерение да се раздели с Ванджи. Последният отчаян опит да спасят брака си се бе оказал неуспешен. Никой нямаше вина. Бракът им бе неудачен от самото начало.

А после Ванджи му каза за бебето.

— Снощи ли пристигна? — попита го Джоун.

— Да. В Чикаго имахме проблеми с двигателите и останалата част от полета беше отменена. Тръгнахме обратно. Пристигнах около шест часа и отседнах в „Холидей Ин“ на Петдесет и седма улица.

— Защо не се прибра вкъщи?

— Защото не те бях виждал две седмици и исках… трябваше да говоря с теб. Ванджи не ме очаква преди единадесет, тъй че не се безпокой.

— Крис, казах ти, че подадох молба да ме преместят в подразделението ни за Латинска Америка. Получих одобрение. Следващата седмица се местя в Маями.

— Джоун, недей!

— Няма друг начин. Виж, Крис, съжалявам, но не е в природата ми да бъда любовница на женен мъж. Не бих допуснала да разбия нечие семейство.

— Но нашата връзка е съвсем невинна!

— Кой би го повярвал в днешния свят? Самият факт, че след час ще бъдеш в леглото до съпругата си, е достатъчно красноречив, нали? Освен това не забравяй, че съм дъщеря на презвитериански свещеник. Представям си реакцията на татко, като му кажа, че съм влюбена в мъж, който не само е женен, но и съпругата му очаква дете, за което се е молила в продължение на десет години. Позволи ми да ти заявя, че той ще бъде истински горд с мен! — Тя довърши кафето си. — Каквото и да кажеш, Крис, чувствам, че ако не съм до теб, има шанс да спасите брака си. Аз обсебвам мислите ти, когато трябва да се вълнуваш единствено за нея. Освен това ще бъдеш удивен как едно бебе може да скрепи връзката между двама души. — Тя внимателно изтегли ръка от неговата. — По-добре да се прибирам, Крис. Полетът беше дълъг и се чувствам доста изморена. Ти също трябва да си ходиш.

Погледнаха се в очите. Тя докосна лицето му с желанието да изглади дълбоките бръчки на печал, които прорязваха челото му.

— Наистина можехме да бъдем невероятно щастливи заедно. — После добави: — Изглеждаш ужасно уморен, Крис.

— Снощи не успях да се наспя. — Опита да се усмихне. — Няма да се откажа, Джоун. Кълна се, че ще дойда при теб в Маями и когато отново ме видиш, ще бъда свободен.

5

Таксито спря пред дома й. Кейти изкачи с мъка стъпалата към парадния вход, мушна ключа в ключалката, отвори вратата и измърмори: „Благодаря ти, Господи, че съм си у дома.“

Имаше чувството, че не се е прибирала от седмици, и с други очи оцени успокояващите, приглушени златисти тонове на фоайето и всекидневната, висящите растения, които бяха привлекли погледа й още при първото й посещение в тази къща.

Вдигна саксията с африкански теменужки и вдъхна острия аромат на листата им. В ноздрите й се беше набила миризмата на дезинфекционни препарати и лекарства. Тялото й беше вдървено и я болеше дори повече, отколкото тази сутрин, когато стана.

Но поне си беше у дома.

Джон. Ако беше жив, ако си беше тук, снощи можеше да му позвъни…

Кейти се съблече, окачи палтото си и се отпусна на тапицираното със златисто кадифе канапе във всекидневната. Погледна портрета на Джон върху камината. Джон Антъни де Мейо, най-младият съдия в административен окръг Есекс. Толкова ясно си спомняше първата им среща. Той беше дошъл да им изнесе лекция по Наказателно право в колежа „Сътън Хол“.

Когато приключи, студентите се скупчиха около него.

— Съдия Де Мейо, надявам се, че Върховният съд ще отхвърли обжалването на решението по делото „Колинс“…

— Съдия Де Мейо, съгласен съм с решението ви по делото „Райхер срещу Райхер“.

Дойде ред и на Кейти.

— Господин съдия, трябва да ви кажа, че не приемам решението ви по делото „Киплинг“.

Джон се усмихна.

— Това, без съмнение, е ваше право, госпожице…

— Кейти… Катлийн Калахан.

Така и не разбра защо в онзи момент измъкна това Катлийн. Но той винаги я наричаше така — Катлийн Ноел.

Същия ден двамата излязоха на кафе. Следващата вечер я заведе в ресторант „Монсиньор П“ в Ню Йорк. Когато цигуларите дойдоха на тяхната маса, той ги помоли да изсвирят „Виена, градът на моите мечти“. Пя тихичко заедно с тях: „Wien, Wien, nur Du allein…“[1]. Когато свършиха, я попита:

— Била ли си някога във Виена, Катлийн?

— Никога не съм пътувала извън страната, освен на една училищна екскурзия до Бермуда. Тогава валя непрекъснато цели четири дни.

— Бих искал някой ден да те заведа в чужбина. Но първо ще ти покажа Италия. Ето това е красива страна.

Когато я остави пред дома й същата вечер, той каза:

— Ти притежаваш най-прекрасните сини очи, в които съм имал удоволствието да се огледам. Мисля, че една разлика от дванадесет години не е прекалено голяма. Ти какво ще кажеш, Катлийн?

Три месеца по-късно, когато тя завърши колежа по право, двамата сключиха брак.

Тази къща. Джон беше отраснал в нея и я бе наследил от родителите си.

— Много съм привързан към нея, Катлийн, но не знам ти какво смяташ. Може би искаш нещо по-малко.

— Джон, детството ми мина в един тристаен апартамент в „Куинс“. Спях на сгъваемо легло във всекидневната. Значението на думата „уединение“ научих от речника. Тази къща е разкошна.

— Радвам се, Катлийн.

Двамата толкова се обичаха… но освен това бяха много добри приятели. Тя му разказа за кошмара си.

— Предупреждавам те, че понякога се събуждам, крещейки като луда. Започна, когато бях на осем години, точно след смъртта на татко. Той беше в болница след прекаран инфаркт и тогава получи втори. Очевидно възрастният човек, който бил в стаята заедно с него, натискал непрекъснато звънеца за сестрата, но дълго време никой не се отзовал. Когато най-накрая някой отишъл да види какво става, вече било твърде късно.

— И оттогава ти сънуваш тези кошмари?

— Струва ми се, че съм слушала тази история безброй пъти и накрая въздействието й върху мен се превърна в кошмар. Сънувам, че съм в болницата, обикалям от легло на легло и търся татко. Виждам все познати лица. Всички те спят. Понякога са момичета от училище или мои братовчеди… или просто познати. Но все търся татко. Зная, че има нужда от мен. Накрая съзирам някаква сестра, тичам при нея и я питам къде е баща ми. А тя се усмихва и ми казва: „О, той е мъртъв. Всички тези хора са мъртви. Ти също ще умреш тук.“

— Горкото дете.

— О, Джон, с разума си разбирам, че това са глупости, но не мога да ги преодолея. Само че, кълна се, просто оглупявам от страх при мисълта, че някога може да ми се наложи да отида в болница.

— Ще ти помогна да превъзмогнеш този ужас.

Тя му разказа как се чувстваше след смъртта на баща си.

— Толкова ми липсваше, Джон. Аз бях момичето на татко. Моли беше на шестнадесет и вече ходеше с Бил, тъй че, според мен, за нея не беше такъв удар. Но докато завърших училище, аз все си представях колко весело щеше да бъде, ако той можеше да присъства на представленията и на празненствата по случай края на учебната година. Всяка пролет тържествената вечеря „Баща и дъщеря“ ме изпълваше с ужас.

— Нямаше ли някой чичо или друг роднина, който да те придружи?

— Само един. Но щеше да ми трябва твърде много време, докато го накарам да изтрезнее.

— О, Катлийн! — после двамата се засмяха и Джон каза: — Е, скъпа, сега аз ще изтръгна от теб това жило на скръбта.

— Вече го сторихте, господин съдия.

Меденият си месец прекараха пътувайки из Италия. Точно по това време започна болката. Върнаха се за откриването на съда. Джон беше главен съдия в окръг Есекс. А тя беше наета като адвокат на един съдия по наказателни дела в област Вали.

Месец след като се прибраха, Джон отиде на преглед. Денонощието, което трябваше да прекара в болницата „Маунт Синай“, се проточи в още три дни допълнителни изследвания. После една вечер той я чакаше при асансьора с унила усмивка, безупречно елегантен в своята тъмночервена кадифена тога. Тя изтича към него, както винаги с ясното съзнание за погледите, които му отправяха останалите пътуващи в асансьора. Помисли си, че дори в пижама и халат Джон изглежда впечатляващ. Точно се канеше да му го каже, когато той й прошепна:

— Имаме неприятности, скъпа.

Дори в този момент каза само това: „Имаме неприятности“.

През тези няколко безкрайно кратки месеци те се сляха в едно неразривно цяло. Когато се озоваха в кабинета му, той обясни:

— Отнася се за злокачествен тумор. На белите дробове, явно и на двата. За бога, Катлийн, та аз дори не пуша!

Колкото и да беше невероятно, двамата се засмяха в пристъп на мъка и съзнание за тази абсурдна ирония. Джон Антъни де Мейо, главен съдия на окръг Есекс, бивш президент на Адвокатската асоциация в Ню Джърси, който още нямаше тридесет и осем години, бе получил мъглявата присъда от около шест месеца живот. За него нямаше да има никакво освобождаване под гаранция, никакво обжалване пред Върховен съд.

И въпреки всичко той отново зае мястото си в съдебната зала.

— Защо пък да не издъхна в тога на съдийския стол? — попита той и сви рамене. — Обещай ми, че ще се омъжиш отново, Катлийн!

— Някой ден може би, но ще бъде много трудно да ти се намери достоен заместник.

— Радвам се, че мислиш така. А дотогава ще се възползваме от всяка минута, която ни остава.

И въпреки ясното съзнание за времето, което неумолимо изтичаше, те намираха сили да се забавляват.

Един ден той се върна вкъщи и заяви:

— Мисля, че със съдийството беше дотук.

Ракът се беше разпространил. Болката се усилваше. В началото той периодично постъпваше в болница за няколко дни, за да му правят химиотерапия. Нейният кошмар се появи отново; връхлиташе я всяка нощ. Но после Джон си идваше и те разполагаха с още малко време. Тя напусна работа. Искаше да бъде с него всеки миг.

Към края той я попита:

— Би ли искала майка ти да дойде от Флорида и известно време да поживее с теб?

— Мили боже, не. Мама е страхотна, но живяхме заедно, докато постъпих в колежа. Това ми беше достатъчно. Да не говорим, че тя обожава Флорида.

— Е, радвам се, че поне Моли и Бил живеят наблизо. Те ще те наглеждат. А и ти си привързана към децата.

После и двамата млъкнаха. Бил Кенеди беше ортопед хирург. Двамата с Моли имаха шест деца и живееха през два квартала, в Чейпин Ривър. В деня, когато сключиха брак, двамата се бяха зарекли пред Бил и Моли, че ще бият рекорда им.

— Ще си народим седем отрочета — заяви тогава Джон.

Отиде за последен път в болницата на химиотерапия и повече не се върна. Беше толкова отпаднал, че го задържаха за през нощта. Говореше й до последния момент, преди да изпадне в кома. И двамата се бяха надявали, че краят ще настъпи в дома им, но същата вечер той почина в болницата.

Следващата седмица Кейти подаде молба за работа в прокуратурата и беше одобрена. Решението беше правилно. Там непрекъснато изпитваха недостиг на кадри и тя вечно имаше повече дела, отколкото можеше да поеме. Не й оставаше време за самовглъбяване. През целия ден, всеки ден, а понякога дори и в събота и неделя ангажиментите й в съда поглъщаха цялото й внимание.

В известен смисъл това беше удачна терапия. Гневът, който съпровождаше скръбта, съзнанието, че е измамена, яростта, че Джон несправедливо бе лишен от живот, тя насочи към делата, които трябваше да води. Когато имаше да разисква тежко престъпление, добиваше осезателното усещане, че се бори поне с една малка част от онова зло, което погубваше живота.

Реши, че ще задържи къщата. Джон й бе завещал целия си имот, който беше значителен, но въпреки това тя си даваше сметка, че е глупаво за една двадесет и осем годишна жена с двадесет и две хиляди долара годишна заплата да живее в къща, която струва четвърт милион, с пет акра площ около нея.

Моли и Бил непрестанно я убеждаваха да я продаде.

— Преди това никога няма да оставиш зад гърба си своя живот с Джон — каза й Бил.

Вероятно беше прав. Кейти се отърси от спомените и се изправи. Почваше да става откровено сантиментална. По-добре да се обади на Моли. Ако сестра й се бе опитвала да се свърже с нея предната вечер, вероятно щеше да е много доволна, че не я е заварила вкъщи. Тя вечно повтаряше, че един ден Кейти „ще срещне някого“. Но не й се искаше Моли да я потърси на работа и оттам да научи, че е катастрофирала.

Може би Моли щеше да намине и тогава двете щяха да обядват заедно. Имаше с какво да направи една хубава салата и необходимите съставки за „Блъди Мери“. Моли вечно беше на диета, но нямаше да се откаже от обедното си питие. „За бога, Кейти, как може някой с шест деца да не си пийне на обяд?“ Ведрото присъствие на Моли бързо щеше да разсее тягостното усещане за самота и печал.

Кейти си спомни, че блузата, която носеше, бе изцапана с кръв. След като се уговори с Моли, докато я чака, щеше да се изкъпе и преоблече.

Погледът й попадна в огледалото над дивана и тя установи, че синината под дясното й око е започнала да придобива великолепен морав цвят. Естествено смуглият й тен, който мама наричаше „ирландска мургавина по бащина линия“, сега изглеждаше болезнено жълтеникав. Тъмнокестенявата й коса с дължина малко над раменете, която обикновено падаше жива и пищна на естествени вълни, сега бе сплъстена около лицето и врата й.

Докторът я предупреди да не си мокри ръката. Щеше да увие превръзката с найлон и да я запази суха. Преди да успее да вдигне слушалката, телефонът иззвъня. Моли, помисли си тя. Обзалагам се, че е вещица.

Само че беше Ричард Каръл, съдебният лекар.

— Кейти, как си? Току-що разбрах, че си претърпяла катастрофа.

— Нищо особено. Малка отбивка от шосето. Бедата беше, че точно там имаше дърво.

— Кога се случи?

— Снощи около десет часа. Точно се прибирах от прокуратурата. Поработих до късно, защото имах да наваксвам с няколко дела. Прекарах нощта в болницата и преди малко се прибрах. Изглеждам ужасно, но иначе съм добре.

— Кой те взе оттам? Моли ли?

— Не. Тя още не знае. Извиках такси.

— Винаги самотният рейнджър, а? — попита Ричард. — Защо, по дяволите, не повика мен?

Кейти се засмя. Тревогата в гласа на Ричард бе ласкателна и плашеща. Ричард и съпругът на Моли бяха добри приятели. Няколко пъти през последните шест месеца Моли съвсем преднамерено беше канила двамата на вечеря в тесен семеен кръг. Но Ричард беше толкова безцеремонен и циничен. Тя винаги се чувстваше някак неловко в негово присъствие. Във всеки случай нямаше никакво намерение да се сближава с когото и да било, особено с мъж, с когото често работят заедно.

— Следващия път като се блъсна в някое дърво, няма да те забравя — каза тя.

— Сега ще си вземеш два-три дни отпуск, нали?

— О, не — отвърна тя. — Ще видя дали Моли е свободна за един бърз обяд. После ще отида в прокуратурата. Имам поне десет случая, върху които трябва да работя, а освен това в петък ми предстои изключително важно дело.

— Няма смисъл да ти казвам, че си луда. Добре. Трябва да свършвам. Другият телефон звъни. Ще надникна в кабинета ти към пет и половина и ще те взема да пийнем по нещо. — Затвори, преди тя да успее да отговори.

Кейти набра номера на Моли. Когато сестра й се обади, гласът й трепереше.

— Кейти, предполагам, че си чула.

— Какво?

— Точно пристигат от твоята служба.

— Къде пристигат?

— У съседите до нас. Семейство Луис. Мъжът и жената, които се преместиха тук миналото лято. Кейти, горкият човек! Точно се прибрал след денонощен полет и я намерил… съпругата си, Ванджи. Самоубила се. Кейти, тя беше бременна в шестия месец!

Семейство Луис… Да, семейство Луис! Кейти се беше запознала с тях на празненството, което Моли и Бил организираха на Нова година. Ванджи беше една много хубавичка блондинка, а Крис — пилот от гражданската авиация.

Вцепенена, тя чу гласа на Моли:

— Кейти, защо едно момиче, което толкова отчаяно иска дете, ще се самоубива?

Въпросът увисна във въздуха. Кейти усети, че я побиват ледени тръпки. Тези дълги руси коси, разпилени по раменете. Нейният кошмар. Странни са капризите на съзнанието. Още щом Моли спомена името, снощният кошмар я връхлетя отново. Лицето, което бе зърнала през прозореца на болничната стая, бе това на Ванджи Луис.

[1] Виена, Виена, ти единствена… (нем.) — Б.пр. ↑

6

Ричард Каръл паркира между полицейските коли, спрени на „Уайндинг Брук Лейн“. С изненада осъзна, че семейство Луис живеят врата до врата с Бил и Моли Кенеди. Навремето, когато Ричард беше изпратен в „Свети Винсънт“ на стаж, Бил вече работеше там като постоянен лекар. После той специализира съдебна медицина, а Бил — ортопедия. И двамата бяха приятно изненадани, когато съвсем случайно се засякоха в окръжния съд на Вали, където Бил се явяваше като свидетел-експерт по едно дело за криминален аборт. И приятелството, което в „Свети Винсънт“ бе доста повърхностно, сега се задълбочи. Двамата с Бил играеха заедно голф и след това Ричард често се отбиваше у тях за едно питие.

Запозна се с Кейти де Мейо, сестрата на Моли, в прокуратурата и веднага изпита силно влечение към младата амбициозна адвокатка. Тя беше едно връщане в миналото, когато испанците бяха завзели Ирландия и бяха оставили там потомци с маслинена кожа и тъмна коса, като контраст на ясносините келтски очи. Но когато й предложи връзка, Кейти деликатно го обезкуражи и той философски освободи съзнанието си от мисълта за нея. Имаше достатъчно привлекателни млади дами, които искрено се наслаждаваха на компанията му.

Но като слушаше Бил, Моли и техните деца да говорят за Кейти, за това колко забавна може да бъде и колко потисната е след смъртта на съпруга си, интересът му към нея се разпали отново. През последните два-три месеца няколко пъти бе канен на празненства у Бил и Моли и за свое нещастие бе установил, че Кейти де Мейо го е заинтригувала много по-силно, отколкото му се искаше.

Ричард сви рамене. Сега беше тук по работа. Една тридесетгодишна жена бе извършила самоубийство. Беше негово задължение да потърси някакви медицински симптоми, които да наведат на мисълта, че не тя е причината за собствената си смърт. По-късно през деня щеше да направи аутопсия на трупа. Стисна зъби при мисълта за зародиша в утробата на мъртвата. Беше го лишила от шанс за живот. Нима това може да бъде майчина любов? Искрено и осезаемо той вече изпитваше неприязън към починалата Ванджи Луис.

Един млад полицай от Чейпин Ривър го пусна в къщата. Всекидневната беше вляво от фоайето. Някакъв мъж в униформа на капитан от въздушните линии седеше на дивана прегърбен, приведен напред и конвулсивно стискаше и отпускаше ръце. Беше доста по-блед от ред мъртъвци, с които Ричард се бе сблъсквал, и трепереше неудържимо. Ричард изпита към него мимолетен порив на съчувствие. Съпругът. Какъв брутален удар да се прибереш вкъщи и да установиш, че жена ти е извършила самоубийство. Реши, че по-късно трябва да си поговори с него.

— Накъде? — попита той полицая.

— Тук, отзад — другият кимна към задната част на къщата. — Кухнята се пада точно отпред, спалните са вдясно. Тя е в голямата.

Ричард вървеше бързо и пътьом попиваше усещането, което му внушаваше къщата. Скъпо обзавеждане, но без любов, без тръпка и дори без всякакъв интерес. Бързият поглед из всекидневната му разкри типичния, лишен от всякакво въображение вътрешен дизайн, който можеше да се види в толкова много магазини за обзавеждане по главната улица на провинциалните градчета. Ричард имаше изтънчено чувство за цвят. Лично той смяташе, че това в значителна степен му помага в работата. Но несъвместимите тонове се сблъскваха в съзнанието му като изсвирени фалшиви ноти.

Чарли Нюджънт, детективът, оглавяващ местния отряд за разследване на убийства, беше в кухнята. Двамата мъже си кимнаха кратко.

— Как изглежда? — попита Ричард.

— Първо я виж и после ще говорим.

В смъртта си Ванджи Луис не представляваше приятна гледка. Сега дългите руси коси изглеждаха кално пепеляви; лицето й беше сгърчено, ръцете и краката — вкочанени от настъпилата смърт, бяха като изпънати на тел. Палтото й беше закопчано и поради напредналата бременност щръкнало над коленете. Подметките на обувките почти се скриваха от дългия сукман на цветя.

Ричард повдигна сукмана. Краката й, явно отекли, изпъваха чорапогащника. Ръбовете на дясната обувка се бяха впили в плътта.

Той вещо повдигна едната ръка, задържа я за момент и после я пусна. Огледа внимателно кожата около устата, обезцветена на места там, където отровата беше причинила изгаряния.

Чарли беше застанал до него.

— Кога, според теб, е настъпила смъртта?

— Вероятно преди дванадесет до петнадесет часа. Доста е вдървена.

Гласът на Ричард звучеше безпристрастно, но чувството му за хармония бе нарушено. С палто. И обувки. Дали току-що се е прибрала, или е възнамерявала да излиза? Какво я бе накарало така внезапно да посегне на живота си? Чашата беше до нея на леглото. Той се наведе и я помириса. Типичният горчив дъх на бадеми, по който безпогрешно можеше да се разпознае цианкалият, го блъсна в ноздрите. Невероятно колко много самоубийци бяха прибегнали до цианкалий след онова култово масово самоубийство в Гвиана. Той се изправи.

— Оставила ли е някаква бележка?

Чарли поклати глава. Ричард си помисли, че той работи точно това, което му подхожда най-много. Винаги изглеждаше опечален; клепачите скръбно закриваха очите му. Май че имаше проблем с пърхота.

— Не, никакво писмо, абсолютно нищо. С пилота били женени от десет години. Оня човек там във всекидневната. Изглежда доста съсипан. Двамата били от Минеаполис. Преместили се на изток преди по-малко от година. Тя мечтаела да има дете. Накрая забременяла и била на седмото небе от щастие. Започнала да обзавежда детска стая. Говорела за бебето денонощно.

— А после убива и него, и себе си?

— Според съпруга и напоследък била доста нервна. В определени дни страдала от манията, че ще загуби бебето, друг път се ужасявала от раждането. Очевидно е знаела, че проявява признаци на токсична бременност.

— И вместо да роди или да посрещне евентуалната загуба на детето, тя предпочита да се самоубие? — Тонът на Ричард бе скептичен. Усещаше, че Чарли също не вярва на тази версия. — Фил с теб ли е? — попита той.

Фил беше другият старши член на екипа за разследване на убийства към прокуратурата.

— Из квартала е. Разговаря с хората.

— Кой я намери?

— Съпругът. Точно се върнал от полет. Повикал линейка. И се обадил в местния полицейски участък.

Ричард се взря в петната от изгорено около устните на Ванджи Луис.

— Трябва буквално да го е изляла в устата си — каза той замислено, — или може би се е опитала да го изплюе, но е било твърде късно. Възможно ли е да поговорим със съпруга, да го извикаме тук?

— Разбира се. — Чарли кимна на младия полицай, който се обърна и хукна по дългия коридор.

Когато Кристофър Луис влезе в спалнята, изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да му прилошее. Лицето му бе придобило болезнен зеленикав цвят. По челото му бе избила пот, студена и лепкава. Вратовръзката му беше разхлабена, а яката на ризата — разкопчана. Стоеше с ръце, тикнати дълбоко в джобовете.

Ричард го огледа преценяващо. Луис изглеждаше объркан, притеснен и нервен. Но нещо липсваше. Той нямаше вид на човек, преживял сътресение.

Ричард бе виждал смъртта безброй пъти. Беше ставал свидетел на това как близки родственици тъгуват в смразено безмълвие. Други крещяха истерично, виеха, плачеха, хвърляха се върху мъртвия. Трети докосваха мъртвата ръка, опитваха се да разберат. Спомни си за младия съпруг, чиято жена бе уцелена от куршум точно когато излизали от колата си, за да пазаруват в близкия плод и зеленчук. Когато Ричард бе пристигнал на мястото на произшествието, мъжът като обезумял притискаше тялото й до гърдите си, говореше й, опитваше се да я накара да му отвърне. Ето това бе скръб.

Каквито и емоции да вълнуваха Кристофър Луис в този момент, Ричард би заложил живота си, че той съвсем не бе съпругът с разбитото сърце. Чарли започна да го разпитва.

— Капитан Луис, знаем, че ви е тежко, но много ще облекчите работата ни, ако ни позволите да ви зададем няколко въпроса.

— Тук? — Това беше протест.

— Ще разберете защо. Няма да продължи дълго. Кога за последен път видяхте съпругата си?

— Преди две вечери. Предстоеше ми полет до крайбрежието.

— И кога се прибрахте у дома?

— Преди около час.

— Разговаряхте ли по телефона с жена си през тези два дни?

— Не.

— Какво бе психическото състояние на съпругата ви, когато тръгнахте?

— Казах ви.

— Бихте ли обяснили на доктор Каръл?

— Ванджи беше притеснена. Бе започнала да се страхува от преждевременно раждане.

— Вие бяхте ли разтревожен от подобна възможност?

— Тя беше доста напълняла, изглеждаше така, сякаш задържаше течност, но си имаше хапчета за случая, а и, доколкото разбирам, в подобно състояние няма нищо необичайно.

— Обадихте ли се на нейния гинеколог, за да обсъдите състоянието й, да се убедите, че няма нищо опасно?

— Не.

— Добре. Капитан Луис, бихте ли огледали стаята, за да видите дали не липсва нещо? Не е лесно, но, моля ви, не пропускайте и тялото на жена си. Може би ще откриете нещо различно. Ето тази чаша например. Сигурен ли сте, че е от банята ви?

Крис се подчини. Лицето му пребледняваше все повече и повече, докато внимателно оглеждаше всеки детайл от мъртвото тяло на жена си.

Чарли и Ричард го наблюдаваха с присвити очи.

— Не — промълви той накрая, — нищо.

Чарли стана експедитивен.

— Добре, господине. Щом направим снимките, ще откараме тялото за аутопсия. Можем ли да ви помогнем да се свържете с някого?

— Трябва да проведа няколко телефонни разговора. Родителите на Ванджи. Те ще бъдат съсипани. Ще отида в кабинета и ще им се обадя веднага.

След като излезе, Чарли и Ричард размениха погледи.

— Той видя нещо, което на нас ни убягна — каза Чарли рязко.

Ричард кимна.

— Разбрах.

Двамата мъже мрачно се взряха в сгърченото тяло.

7

Преди да затвори, Кейти каза на Моли за произшествието и й предложи да обядват заедно. Но Дженифър, дванадесетгодишната дъщеря на Моли, и шестгодишните момчета близнаци все още не бяха тръгнали на училище, защото се съвземаха след тежък грип.

— Дженифър вече е добре, но не ми се иска да оставям тези момчета сами достатъчно дълго, че да имат време да изпразнят кофата за боклук — каза Моли и двете се разбраха, че тя ще вземе Кейти и ще я закара обратно у тях.

Докато чакаше сестра си, Кейти се изкъпа и дори успя да измие и да изсуши косата си със сешоара, като си служеше само с дясната ръка. Облече дебел пуловер и панталон от туид с елегантна кройка. Червеният цвят на пуловера поосвежи лицето й. Косите й падаха на вълни и леко закриваха яката. След като се приготви напълно, тя се опита да осмисли халюцинациите си от предишната вечер.

Всъщност беше ли стояла до прозореца? Или това бе част от съня й? Може би транспарантът се беше вдигнал сам и звукът я бе изтръгнал от някакъв кошмар? Тя затвори очи, когато сцената отново изплува в съзнанието й. Изглеждаше толкова реална — осветлението на багажника падаше пряко върху изцъклените очи, дългите руси коси и извитите вежди. За момент всичко се видя толкова ясно. Ето това я плашеше така ужасно — яснотата на образа. Дори в самия сън лицето й се стори познато.

Дали да не си поговори за това с Моли? Разбира се, че не биваше. Напоследък Моли се тревожеше за нея. „Кейти, прекалено си бледа. Работиш твърде много. И ставаш все по-мълчалива.“ Именно Моли я беше убедила да се подложи на предстоящата операция. „Не можеш вечно да продължаваш по този начин. Тези кръвоизливи могат да се окажат опасни, ако не вземеш мерки.“ А после беше добавила: „Кейти, дай си сметка, че си още млада жена. Необходима ти е истинска отпуска, трябва да си починеш, да заминеш някъде.“

Отвън се разнесе силен клаксон, докато Моли спираше своето раздрънкано комби. Кейти навлече топло яке от боброва кожа, вдигна яката около ушите си и побърза, доколкото й позволяваха отеклите колене. Моли й отвори вратата, за да се качи, и се наведе да я целуне. После я огледа критично.

— Не може да се каже, че цъфтиш. Лошо ли пострада?

— Можеше да бъде и много по-зле.

В колата се носеше едва доловим аромат на фъстъчено масло и дъвка. Това беше успокояващ, познат мирис и Кейти усети, че настроението й се подобрява. Но веднага го загуби отново, когато Моли каза:

— На нашата улица е пълна бъркотия. Твоите хора са блокирали къщата на семейство Луис, а някакъв детектив от службата ти обикаля наоколо и разпитва хората. Пипна ме точно когато тръгвах. Казах му, че съм твоя сестра, и двамата обменихме мисли колко си чудесна.

— Сигурно е бил Фил Кънингам или Чарли Нюджънт.

— Едър здравеняк. С месесто лице. Симпатяга.

— Фил Кънингам. Добър човек. Какви въпроси задаваха?

— Доста банални. Дали сме забелязали кога е излязла или кога се е прибрала… такива неща. Когато близнаците са болни или криви, и Робърт Редфорд да ни стане съсед, пак няма да обърна внимание. То и бездруго едва виждаме къщата на семейство Луис в слънчев ден, какво остава в буря, че и през нощта.

Когато минаваха по дървения мост точно пред отбивката за Уайндинг Брук Лейн, Кейти прехапа устни.

— Моли, остави ме пред къщата на семейство Луис, ако обичаш.

Моли се извърна към нея изненадана.

— Защо?

Кейти се опита да се усмихне.

— Е, аз съм помощник-прокурор и освен това, за добро или за зло, съм консултант към полицейския участък на Чейпин Ривър. По принцип не съм длъжна да ходя, но след като съм тук, мисля, че е по-добре да се отбия.

Погребалната кола от отдела по съдебна медицина точно спираше на заден ход пред дома на Луис. Ричард стоеше на входната врата и наблюдаваше. Когато Моли спря, той дойде при колата. Моли припряно обясни:

— Кейти ще обядва с мен и реши, че ще бъде по-добре първо да мине оттук. Ако имаш възможност, защо не я придружиш?

Той се съгласи, помогна на Кейти да слезе и каза:

— Радвам се, че си тук. Има нещо в постановката, което никак не ми харесва.

Сега, когато й предстоеше да види мъртвата, Кейти усети, че устата й пресъхна. Спомни си образа на онова лице от своя сън.

— Съпругът е в кабинета — добави Ричард.

— Аз го познавам. Ти също. Срещнахме се на новогодишното празненство на Моли. А, не. Ти дойде по-късно. Те си тръгнаха преди това.

— Добре. Ще поговорим после. Ето стаята.

Тя се принуди да погледне познатото лице. Побиха я тръпки. Стисна очи. Полудяваше ли?

— Добре ли си, Кейти? — попита рязко Ричард.

Що за глупачка беше?

— Нищо ми няма — отвърна тя с усещането, че гласът й прозвуча съвсем нормално. — Бих искала да поговоря с капитан Луис.

Когато стигнаха пред кабинета, вратата се оказа затворена. Без да чука, Ричард отвори съвсем тихо. Крис Луис говореше по телефона с гръб към тях. Гласът му беше приглушен, но ясен.

— Зная, че е невероятно, но, кълна ти се, Джоун, тя не знаеше за нас.

Ричард затвори безшумно. Двамата с Кейти се спогледаха и тя прошепна:

— Ще кажа на Чарли да остане. Ще препоръчам на Скот да изиска пълно разследване.

Скот Майерсън беше прокурорът.

— Веднага щом я докарат, аз лично ще извърша аутопсията — каза Ричард. — Получим ли потвърждение, че смъртта й е била причинена от цианкалия, по-добре незабавно да се опитаме да установим откъде се е сдобила с него. Хайде, да се отбием у Моли и да не се бавим.

Къщата на Моли, също като колата й, бе тихо убежище на нормалността. След работа, на път за вкъщи, Кейти често се отбиваше у тях на вечеря или просто на чаша вино. Ароматът на вкусно ястие на печката; тропотът на малки крачета по стъпалата; шумът на телевизора; детски викове и караници. За нея всичко това бе като завръщане в реалния свят след тежък ден, в който се занимаваше с убийци, похитители, крадци, вандали, извратени типове, подпалвачи и дребни мошеници. И въпреки че много обичаше семейство Кенеди, всяко гостуване тук я караше да оцени за пореден път тихото спокойствие на собствения си дом. Освен, разбира се, в миговете, когато болезнено усещаше празнотата на къщата и се мъчеше да си представи каква ли щеше да бъде, ако Джон беше жив и отвън се прибираха собствените им деца.

— Кейти! Доктор Каръл! — близнаците се втурнаха с крясъци към тях да ги поздравят. — Кейти, видя ли онези полицейски коли отвън? Нещо е станало у съседите. — Питър, по-голям от своя брат близнак с десет минути, винаги изпълняваше ролята на говорител.

— Ама точно в къщата до нас! — присъедини се и Джон.

Моли им викна:

— Пийт и Папагалчо, изчезвайте и ни оставете на мира, докато се храним.

— Къде са другите деца? — попита Кейти.

— Били, Дина и Мойра тази сутрин тръгнаха отново на училище, слава богу — обясни Моли. — Дженифър лежи. Преди малко надникнах да видя как е. Пак е задрямала. Горката, все още й е зле.

Настаниха се около масата. Кухнята беше просторна и приятно затоплена. Моли извади печеното от фурната, предложи питиета, които те отказаха, и сипа кафе. Много я бива в готвенето, помисли си Кейти. Всичко, което приготвяше, беше вкусно. Но когато се опита да хапне, Кейти усети, че й присяда. Хвърли поглед към Ричард. Той си беше сложил солидна доза пикантна горчица върху соленото месо и ядеше с явно удоволствие. Завиждаше му за непредубедеността. От една страна, можеше да се зарадва и на най-обикновен сандвич. От друга, беше сигурна, че вниманието му е погълнато от случая Луис. Челото му бе прорязано от бръчки; буйната му кестенява коса изглеждаше разчорлена; сиво-сините му очи бяха замислени, а широките му рамене — приведени напред, докато леко потропваше с пръсти по масата. Беше готова да се обзаложи, че и двамата разсъждаваха над един и същ въпрос — с кого разговаряше по телефона Крис Луис?

Спомни си единствения път, в който бяха говорили. Беше на новогодишното празненство и тогава разискваха отвличането. Той беше интересен, интелигентен и приятен. С тази своя грубовата външност беше много привлекателен мъж. Спомни си, че тогава те двамата с Ванджи бяха в противоположните краища на претъпканата стая и той не прояви особен ентусиазъм, когато тя, Кейти, го поздрави за очакваното бебе.

— Моли, какво ти е впечатлението от семейство Луис… имам предвид отношението им един към друг? — попита тя.

Моли изглеждаше притеснена.

— Честно казано, не бяха много добре. Тя бе така обсебена от бременността си, че винаги, когато ни гостуваха, насочваше разговора към раждане и бебета, а това очевидно го разстройваше. И тъй като аз също имах заслуга за бременността й, това сериозно ме тревожеше.

Ричард престана да барабани по масата и се напрегна.

— Имала си какво?

— Е, искам да кажа… нали ме знаеш, Кейти? В деня, когато се преместиха тук миналото лято, аз се втурнах у тях и ги поканих на вечеря. Те дойдоха и Ванджи веднага ми каза колко се надявала да си има бебе и колко съжалявала, че най-хубавите й години за майчинство са минали, защото е станала на тридесет. — Моли отпи голяма глътка от своето „Блъди Мери“ и със съжаление погледна празната чаша. — Разказах й за Лиз Бъркли. Тя изобщо не можеше да забременее, докато не се обърна към един гинеколог, който е нещо като експерт по оплождане. Лиз съвсем наскоро беше родила момиченце и не беше на себе си от щастие. С една дума, аз разказах на Ванджи за доктор Хайли. Тя отиде при него и няколко месеца по-късно забременя. Но оттогава съжалявам, че изобщо се намесих…

— Доктор Хайли? — Кейти изглеждаше слисана.

Моли кимна.

— Да, този, който ще…

Кейти поклати глава и гласът на Моли секна.

8

Една Бърнс харесваше работата си. Тя беше счетоводител-администратор на двамата щатни лекари, които ръководеха екипа по бременност и майчинство в болницата „Уестлейк“. „Доктор Хайли е най-изтъкнатият — доверяваше тя на приятелките си. — Знаете ли, беше женен за Уинифред Уестлейк и тя му остави всичко. Сега той ръководи цялото шоу.“

Доктор Хайли беше акушер-гинеколог и както Една обясняваше „… цяло събитие е да видите какво правят пациентките му, когато най-накрая забременеят. Толкова са щастливи, сякаш те са измислили децата. Взима им страхотни такси, но действително е истински чудотворец. От друга страна — продължаваше Една, — Хайли е и човекът, към когото трябва да се обърнете, ако имате някакъв вътрешен проблем, който не искате да нараства. Ако разбирате какво искам да кажа“, добавяше тя с намигане.

Доктор Фукито беше психиатър. Идеята, лежаща в основата на проекта за забременяване и майчинство в болницата „Уестлейк“, принадлежеше на холистичната медицина и гласеше, че психиката и тялото трябва да бъдат в пълна хармония, за да се постигне успешна бременност, и че много жени не могат да заченат, защото се намират в състояние на страх и тревожност. Всички пациентки на гинекологичното отделение посещаваха доктор Фукито поне веднъж, а бременните бяха длъжни редовно да ходят на консултации.

Една се забавляваше да разправя на своите приятелки, че още старият доктор Уестлейк бил вдъхновен от тази идея, но починал, преди да може да я реализира, после, преди осем години, неговата дъщеря се омъжила доктор Хайли, купила клиниката „Ривър Фолс“, когато тя фалирала, преименувала я в памет на баща си и уредила там съпруга си. „Те двамата с доктора бяха луди един за друг — въздишаше Една. — Искам да кажа, че тя беше с десет години по-възрастна от него и при това нищо особено, но наистина много се обичаха. Той ми нареждаше да й пращам цветя два пъти седмично и въпреки че беше толкова зает, отиваше с нея по магазините, когато тя си купуваше тоалети. И, да ви кажа, когато тя почина, си беше направо шок. Никой не подозираше, че сърцето й е толкова зле. Но — добавяше тя философски — той е вечно зает. Виждала съм как жени, които изобщо не са можели да заченат, тук забременяват по два, че и по три пъти. Естествено повечето от тях не успяват да износят бебетата до термина, но поне знаят, че имат шанс. Трябва да видите какви грижи се полагат за тях.

Била съм свидетел как доктор Хайли води тук бременни и ги настанява в болницата два месеца преди датата за раждане. Струва цяло състояние, разбира се, но, повярвайте ми, като искате бебе и можете да си го позволите, сте готови на всичко, за да го имате. Но скоро ще можете да прочетете за това лично — добавяше тя. — Списанието «Нюзмейкър» току-що подготви статия за него и за проекта «Забременяване и майчинство», разработен тук, в «Уестлейк». Ще излезе в четвъртък. Дойдоха миналата седмица и му направиха снимки в личния му кабинет до фотографиите на всички бебета, които е дарил с живот. Наистина хубаво. Ако сега смятате, че сме заети, почакайте да излезе статията. Тогава телефонът няма да престане да звъни.“

Една беше родена счетоводителка. Нейните отчети бяха чудеса на прецизността. Тя обичаше квитанциите и изпитваше невероятна гордост да прави чести и солидни банкови депозити на сметката на своя работодател. Един красив, но категоричен надпис на бюрото й уведомяваше пациентите, че всички плащания се извършват в брой; разяснения по предварителния хонорар и сроковете за заплащане — при госпожица Бърнс.

Една беше предупредена от доктор Хайли, че ако няма други специални нареждания, тя трябва да насрочва дата и час за посещение на пациентите при излизане. А ако по някаква причина дадена пациентка пропусне определения час, Една трябва да й се обади вкъщи и да уговори нова консултация. Редът беше твърдо установен и, както Една весело отбелязваше, представляваше истинска златна мина.

Доктор Хайли винаги хвалеше Една за безупречно поддържаното от нея счетоводство и за умението й да урежда максимален брой часове за посещения на пациенти. Единственият път, когато й държа груб тон, беше след като случайно я чу да говори с една пациентка за проблемите на друга. Трябваше да признае, че това беше глупаво, но същия ден на обяд си бе позволила два манхатъна, които в значителна степен бяха снижили предпазливостта й.

Докторът беше приключил лекцията си с думите: „Още веднъж подобни приказки, и сте уволнена.“

Тя знаеше, че той наистина ще го направи.

Една въздъхна. Беше уморена. Снощи двамата лекари имаха вечерен прием и в клиниката беше жива лудница. После известно време бе работила по счетоводните книги. Нямаше търпение тази вечер да се прибере вкъщи и повече нищо не можеше да я накара да излезе. Щеше да си сложи халата и да си забърка няколко хубави манхатъна. В хладилника си имаше консервирана шунка, щеше да се задоволи с тази вечеря и после да гледа телевизия.

Наближаваше два. Още три часа и можеше да си тръгва. Докато беше спокойно, трябваше да провери календара и да се увери, че е насрочила всички предстоящи консултации. Тя присви късогледи очи, смръщи широкото си, осеяно с лунички лице и подпря глава на едрата си ръка. Днес косата и беше доста неугледна. Снощи не й остана време да се позанимае с нея, пък и след няколкото питиета изведнъж се почувства изморена.

Беше пълна четиридесет и четири годишна жена, която изглеждаше десет години по-възрастна. Скучната й младост бе преминала в грижи по възрастни родители. Когато Една разглеждаше свои снимки от училището за секретарки „Дрейк“, изпитваше лека изненада при вида на симпатичното момиче, което бе представлявала преди четвърт век. Винаги малко закръглена, но въпреки това с приятна външност.

Четеше поредната страница малко разсеяно, но внезапно нещо привлече вниманието й. Тя се спря. Вчерашната консултация на Ванджи Луис, насрочена за осем часа вечерта.

Снощи Ванджи дойде по-рано. Седна и двете с Една си поговориха. Без съмнение беше доста разстроена. Е, Ванджи обичаше да се оплаква, но беше толкова хубава, че на Една й беше приятно просто да я гледа. През време на бременността Ванджи бе доста напълняла и за опитното око на Една беше ясно, че задържа течност. Молеше се раждането да мине без усложнения. Ванджи така желаеше това бебе.

Тъй че тя не обвиняваше Ванджи за лошото й настроение. Жената наистина не беше добре. Миналия месец започна да носи тези мокасини, защото старите й обувки вече не й ставаха. Беше ги показала на Една.

— Само погледни. Десният ми крак така отича, че мога да нося само тези калеври, които чистачката ми си забрави. И лявата вечно ми хлопа.

Една беше опитала да се пошегува с нея.

— С тези пантофки ще почна да те наричам Пепеляшка. А съпругът ти ще бъде Прекрасният принц. — Знаеше, че Ванджи е луда по мъжа си.

Но Ванджи само се нацупи и възкликна невъздържано:

— О, Една, Прекрасният принц е любимият на Спящата красавица, а не на Пепеляшка. Това го знае всеки.

Една просто се засмя:

— Значи мама ги е объркала. Когато ми разказваше приказката за Пепеляшка, тя казваше, че Очарователният принц дошъл при нея със сребърната пантофка в ръка. Я не обръщай внимание… преди да усетиш, вече ще си родила бебето си и пак ще носиш красиви обувки.

Снощи Ванджи беше облечена с онзи дълъг сукман, който носеше напоследък, за да скрива отеклия си крак.

— Една, вече едва нахлузвам този чепик. И за какво? Боже мили, за какво? — почти плачеше.

— Просто си много потисната, скъпа — успокои я Една. — Добре, че дойде да си поговориш с доктор Фукито. Той ще ти помогне да се отпуснеш.

Точно в този момент доктор Фукито позвъни и повика госпожа Луис. Ванджи тръгна по коридора към неговия кабинет. Едва се бе отдалечила от бюрото и внезапно се спъна. Кракът й излезе от лявата обувка, дето вечно й хлопаше.

— О, по дяволите! — възкликна тя и просто продължи нататък.

Една вдигна мокасината с мисълта, че след като свърши с доктор Фукито, Ванджи ще мине да си я прибере.

В понеделник вечер Една винаги оставаше до късно да поработи над счетоводните книги. Но когато около девет часа беше готова да си тръгва, Ванджи все още не се беше върнала. Една реши да рискува, да позвъни на доктор Фукито и просто да му каже, че ще остави обувката в коридора пред вратата на кабинета.

Само че никой не отговори на позвъняването й, което означаваше, че Ванджи бе излязла през другата врата, която извеждаше направо на паркинга. Това беше безумие. Можеше да настине до смърт, ако си намокри крака.

Стиснала нерешително обувката в ръка, Една заключи и излезе на паркинга. Точно се отправяше към собствената си кола, когато забеляза как големият червен линкълн „Континентал“ на Ванджи потегля.

На волана беше доктор Хайли. Тя се опита да изтича няколко стъпки и да му махне, но напразно. След това просто се прибра у дома.

Може би доктор Хайли вече е насрочил нова консултация на Ванджи, но Една щеше да й позвъни, за да бъде сигурна. Бързо набра номера на семейство Луис. Телефонът иззвъня веднъж, два пъти.

Обади се мъжки глас.

— Домът на семейство Луис.

— Госпожа Луис, ако обичате — заговори Една с школувания в училището за секретарки глас — делови, ведър и приветлив. Запита се дали разговаря с капитан Луис.

— Кой се обажда?

— От клиниката на доктор Хайли. Искаме да насрочим следващата консултация на госпожа Луис.

— Един момент.

Беше сигурна, че някой затисна слушалката. Приглушени гласове размениха реплики. Какво ставаше? Възможно беше на Ванджи да й е прилошало. В такъв случай доктор Хайли трябваше да бъде уведомен незабавно.

Гласът от другата страна прозвуча отново:

— На телефона е детектив Кънингам от областната прокуратура. Съжалявам, но госпожа Луис почина внезапно. Можете да уведомите нейния лекар, че някой от нашите служители ще го потърси утре сутринта.

— Госпожа Луис мъртва? — Гласът на Една прозвуча като отчаян вопъл. — За бога, какво се е случило?

Настъпи мълчание.

— Изглежда се е самоубила. — И връзката беше прекъсната.

Една остави бавно слушалката. Не е възможно. Просто не е възможно.

Пациентките за два часа пристигнаха едновременно — госпожа Волмър за доктор Хайли и госпожа Лашли за доктор Фукито. Една ги поздрави автоматично.

— Добре ли си, Една? — попита с любопитство госпожа Волмър. — Изглеждаш разстроена от нещо.

Тя знаеше, че госпожа Волмър понякога разговаряше с Ванджи в чакалнята. Беше й на езика да сподели с нея, че Ванджи е починала. Но някакво вътрешно чувство й подсказа, че първо трябва да уведоми за това доктор Хайли.

Пациентката за един и половина излезе от кабинета. Гласът му прозвуча по интеркома:

— Изпратете ми госпожа Волмър, Една.

Тя се взря в двете жени. Нямаше начин да му каже каквото и да било, без да бъде чута.

— Докторе, мога ли да вляза при вас за момент, ако обичате? Бих искала да ви съобщя нещо — прозвуча толкова делово. Беше доволна от начина, по който се владееше.

— Разбира се. — Не му стана особено приятно. Хайли беше някак изплашен, но въпреки това любезен. Беше го усетила още предишната вечер.

Тръгна бързо по коридора, доколкото й позволяваше масивното тяло. Когато почука на вратата на кабинета му, вече дишаше тежко. Той каза:

— Влезте, Една. — В гласа му прозвуча едва сдържано раздразнение.

Тя плахо отвори вратата и пристъпи в кабинета му.

— Докторе — започна незабавно, — реших, че ще искате да научите. Току-що се обадих на госпожа Луис, Ванджи Луис, за да уговорим следващия час за консултация. Предупредихте ме, че държите да я преглеждате всяка седмица.

— Да, да. И, за бога, Една, затворете тази врата. Гласът ви кънти из цялата болница.

Тя незабавно се подчини и като се мъчеше да говори тихо, продължи:

— Докторе, когато позвъних у тях, ми се обади някакъв детектив. Каза ми, че Ванджи се самоубила и че утре сутринта ще ви потърсят.

— Какво е направила госпожа Луис? — Беше шокиран.

Сега, когато вече можеше да говори, думите й идваха една през друга и рукнаха от устата й като порой:

— Снощи тя беше толкова разстроена, нали, докторе? Искам да кажа, че и двамата го забелязахме. Начинът, по който ми говореше и по който се държеше… сякаш нищо вече не я интересуваше. Но вие трябва да сте го разбрали. Помислих си, че сте ужасно внимателен, когато ви видях снощи да я карате у тях. Опитах се да ви махна, но вие не ме видяхте. Тъй че, предполагам, вие най-добре знаете колко беше разстроена.

— Една, с колко хора си говорила за това?

В тона му прозвуча нещо, което ужасно я напрегна. Смутена, тя избегна погледа му.

— С никого, сър. Аз самата току-що го научих.

— Не си обсъждала смъртта на Ванджи Луис с госпожа Волмър или с някой друг на регистратурата?

— Не… не, сър.

— А с детектива по телефона?

— Не, сър.

— Една, утре, когато дойде полицията, ще им разкажем всичко, което знаем за психическото състояние на госпожа Луис. Но сега ме слушай внимателно. — Той насочи пръст към нея и се наклони напред. Несъзнателно тя отстъпи назад. — Не желая да споменаваш името на госпожа Луис пред никого… пред никого, чуваш ли? Госпожа Луис беше изключително невротична жена с лабилна психика. Но фактът е, че самоубийството й се отразява много зле на репутацията на нашата болница. Какво смяташ, че ще излезе по вестниците, ако се разбере, че е била моя пациентка? Освен това категорично ти забранявам да клюкарстваш на регистратурата с други пациентки, част от които едва успяват да задържат плода, който носят. Разбираш ли ме?

— Да, сър. — Една се разтрепери. Трябваше да е наясно, че според него тя вече е клюкарствала за това.

— Една, ти харесваш ли работата си?

— Да, сър.

— Една, не обсъждай с никого… подчертавам — нито дума по случая Луис. Ако разбера, че си го споменала, с работата ти тук е свършено. Утре ще говорим с полицията, но само с тях. Психическото състояние на госпожа Луис е поверително, ясно ли е?

— Да, сър.

— Тази вечер ще излизаш ли с приятелки? Знаеш каква ставаш, когато пийнеш.

Една всеки момент щеше да се разплаче.

— Прибирам се вкъщи. Не се чувствам добре, докторе. Искам да съм на себе си, когато утре разговарят с мен от полицията. Бедната малка Пепеляшка. — Очите й се напълниха със сълзи и тя преглътна. Но тогава видя изражението му. Гневно. Възмутено.

Изправи се и избърса очи.

— Ще ви пратя госпожа Волмър, докторе. Няма защо да се тревожите — добави тя с достойнство. — Аз ценя нашата болница. Зная какво значение има работата ви за вас и за пациентите ви. Няма да изтърва нито дума.

Останалата част от следобеда бе запълнена с работа. Една успя да изтласка в дъното на съзнанието си мисълта за Ванджи, тъй като разговаряше с пациентки, насрочваше консултации, събираше пари, напомняше на някои, че изостават с плащанията.

Накрая, в пет часа, вече можеше да си върви. Топло облечена в палто от изкуствена леопардова кожа и подходяща шапка, тя се качи на колата си и се прибра в своя апартамент в „Еджривър“, на шест мили от болницата.

9

В клинично безличното помещение за аутопсии в моргата на област Вали, Ричард Каръл внимателно отстрани зародиша от утробата на Ванджи Луис. Дългите му чувствени пръсти вдигнаха малкото телце и той забеляза, че околоплодната течност бе започнала да изтича. Ванджи Луис нямаше да носи това бебе още дълго. Прецени, че бебето тежи около килограм и половина. Беше момче.

Първородният син. Той поклати глава при мисълта за загубата и остави телцето на прикрепена към масата плоскост. Ванджи се намираше в напреднал стадий на токсемия. Беше невероятно, че някой лекар бе допуснал състоянието й да се влоши до такава степен. Щеше да му е интересно да разбере какъв е броят на белите й кръвни телца. Вероятно ужасно висок.

Той вече беше изпратил в лабораторията проба от околоплодната течност. Нямаше никакво съмнение, смъртта на тази жена бе причинена от цианкалия. Устата и гърлото й бяха силно обгорени. Явно бе погълнала доста голямо количество. Да пази Господ!

Изгарянията от външната страна на устата? Ричард ги огледа внимателно. Опита се да си представи мига, в който е понечила да изпие отровата. Започнала е да преглъща, усетила е как гърлото й пламва, променила е решението си и се е опитала да изплюе течността. И тя е потекла по устните и по брадичката й.

Не му се струваше правдоподобно.

По палтото й бяха полепнали тънки бели влакна. Изглеждаха като от одеяло. Той ги прати за анализ. Сякаш бе лежала на плюшена завивка. Искаше да сравни плюшените влакна с тези от палтото. То изглеждаше доста износено, което означаваше, разбира се, че можеха да са полепнали по него и по друго време.

Тялото й беше ужасно подуто. Оставяше впечатлението, че Ванджи бе облякла какви да е дрехи, които бе успяла да намери, просто за да го скрие.

С изключение на обувките. Това беше друг неправдоподобен момент. Бяха фини и скъпи. Освен това изглеждаха съвсем нови. Малко вероятно бе Ванджи да е излязла с тях в понеделник и да ги е запазила в такова изрядно състояние. По тях нямаше петна от вода или следи от сняг, въпреки че чорапогащникът й беше изцапан с кал дори по глезените. Това не предполагаше ли, че тя е била навън, върнала се е, решила е да излезе пак, сменила е обувките си и после се е самоубила?

Малко вероятно.

И още нещо. Тези обувки бяха ужасно стегнати. Особено на десния крак. Едва е успяла да завърже връзките, а и отпред бяха много тесни. Все едно да си тикаш крака в менгеме. Като се имаше предвид останалата част от облеклото, защо ще си правиш труда да слагаш обувки, които те убиват?

Обувки, които те убиват…

Фразата се запечата в съзнанието му. Той се изправи. Повече нямаше работа тук. Щом се получеха сведенията от лабораторията, щеше да докладва на Майерсън какво бе установил.

Обърна се да огледа зародиша още веднъж. Цианкалият беше проникнал в кръвта му. Също като майка си, той трябва да е умрял в страшни болки. Ричард впери поглед в него. Чудото на живота никога не преставаше да го изпълва с благоговение; ако не друго, при всяка следваща среща със смъртта то нарастваше. Удивляваше го възхитителният баланс на тялото — хармонията на частите му, мускули и влакна, кости и сухожилия, вени и артерии; невероятната сложност на нервната система, умението на тялото да лекува собствените си рани, усилието му да защити своя нероден плод.

Внезапно се приведе към зародиша. Бързо го освободи от плацентата и внимателно го огледа на силна светлина. Беше ли възможно?

Само идея, едно подозрение, което беше длъжен да провери. Човекът, който му беше необходим, се казваше Дейв Брод. Той отговаряше за предродовата диагностика в болницата „Маунт Синай“. Щеше да му прати този зародиш за мнение.

Ако това, което смяташе, се окажеше истина, щеше да има достатъчно основателна причина капитан Луис да бъде разстроен от бременността на съпругата си.

Може би дори достатъчно разстроен, за да я убие!

10

Скот Майерсън, окръжният прокурор на Вали, насрочи среща в пет часа в кабинета си с Кейти, Ричард и двамата детективи от екипа по убийствата, натоварени с разследването на самоубийството на Ванджи Луис. Кабинетът на Скот не отговаряше на телевизионния образ за покоите на прокурора. Беше съвсем малък. Стените бяха боядисани в болезнено жълто. Мебелите бяха овехтели; старите папки бяха посивели, а прозорците гледаха към местния затвор. Кейти пристигна първа. Предпазливо се отпусна в един относително удобен допълнителен стол. Скот я погледна с прикрита усмивка. Той беше дребен човечец с удивително плътен глас. Очила с дебели рамки, тъмни, добре поддържани мустаци и безупречно ушит старомоден костюм, който му придаваше по-скоро вид на банкер, отколкото на блюстител на закона. През целия ден бе в съда по дело, което водеше лично, и се беше чул с Кейти само по телефона. Сега огледа превързаната й ръка, синината под окото и гримасата, в която се сгърчваше лицето й, щом помръднеше тялото си.

— Благодаря ти, че дойде, Кейти — каза той. — Зная колко си претоварена и съм ти признателен. Но по-добре утре си вземи почивен ден.

Кейти поклати глава.

— Не, нищо ми няма, пък и тази неразположеност ще отмине до утре сутринта.

— Добре, но запомни, ако се почувстваш зле, веднага се прибирай вкъщи. — После стана делови: — Случаят „Луис“. С какво разполагаме?

Ричард и детективите пристигнаха, докато тя говореше. Мълчаливо се настаниха на останалите три сгъваеми стола.

Скот слушаше и потропваше с молив по бюрото си. После се обърна към детективите.

— А вие какво ми носите?

Фил Кънингам извади бележника си.

— Това място не е било вила за меден месец. Семейство Луис са ходили на няколко съседски събирания. — Той хвърли поглед към Кейти. — Сестра ти явно се е опитвала да ги приобщи. Всички са харесвали Крис Луис, смятали са Ванджи за досадна, явно го е ревнувала непрекъснато. Липса на всякакъв интерес към каквито и да било дейности на общността. На събирания винаги се държала за него и ужасно се разстройвала, ако разговарял с друга жена повече от пет минути. Той бил много търпелив с нея. Една от съседките сподели как след едно такова събиране мъжът й казал, че ако той бил женен за Ванджи, щял да я убие с голи ръце. А след като забременяла, вече станала наистина непоносима. През цялото време говорела само за бебето.

Чарли беше отворил собствения си бележник.

— Потърсиха я от акушеро-гинекологичния кабинет, за да й насрочат консултация. Казах, че утре ще отидем в болницата, за да разговаряме с нейния лекар.

Ричард заговори тихо:

— Има няколко въпроса относно състоянието на Ванджи Луис, които бих искал да задам на този неин лекар.

Скот го погледна.

— Свърши ли с аутопсията?

— Да. Смъртта без всякакво съмнение е причинена от цианкалий. Починала е моментално. Устата и гърлото бяха силно изгорени. Което води до критичната точка.

Върху кантонерката имаше кана с вода и няколко картонени чаши. Ричард стана, отиде дотам и наля солидно количество в една от чашите.

— Добре — каза той, — да речем, че това е пълно с разтворен цианкалий. Смятам да се самоубия. Поемам голяма глътка. — Той бързо преглътна. Чашата все още бе наполовина пълна. Останалите го наблюдаваха напрегнато. Той вдигна картонената чаша. — По моя преценка Ванджи Луис трябва да е изпила поне стотината грама, които аз погълнах току-що, за да има това количество цианкалий, което установихме в кръвта й. До тук добре. Но възниква един проблем. Отвън устните, брадичката и дори шията й са изгорени. Единственият начин, по който би могло да се случи, е тя да е изплюла част от течността… при това доста голяма част от нея. Но ако е погълнала толкова, колкото споменахме, на една глътка, това означава, че устата й е била празна. Тогава какво е направила — поела е следваща глътка и след това е изплюла течността? Изключено. Реакцията е мигновена.

— Не може ли да е погълнала само половината от количеството, което е било в устата й, а останалото да е изплюла? — попита Скот.

Ричард сви рамене.

— Имаше твърде много и в кръвта, и по лицето си, за да предположим, че дозата е била по-малка. Въпреки това количеството върху завивката беше нищожно, а на дъното на чашата имаше само няколко капки. Тъй че, ако е държала пълна чаша, първо трябва да е разляла част от течността върху устните и брадичката си, а после да е изпила останалото. Не е изключено да е било точно така, но аз лично не вярвам. Другият проблем е обувката на крака й.

Той бързо изложи убеждението си, че Ванджи не би могла да ходи удобно с обувки, здраво пристегнати на краката й. Докато слушаше, Кейти си представи лицето на Ванджи. Мъртвото лице, което беше видяла в съня си, и мъртвото лице от леглото се плъзгаха напред-назад във въображението й. Наложи си отново да се съсредоточи върху онова, което ставаше в кабинета, и осъзна, че Чарли говори на Скот:

— … Ричард и аз имаме чувството, че съпругът забеляза нещо по тялото, което не ни каза.

— Мисля, че са обувките — поясни Ричард.

Кейти се обърна към него.

— Телефонният разговор, който проведе Крис Луис. Вече ти споменах за него, Скот.

— Да, така е. — Скот се облегна назад. — Вие двамата — той посочи към Чарли и Фил, — разберете всичко, което можете, за капитан Луис. Вижте коя е тази Джоун. Разберете кога е пристигнал самолетът му тази сутрин. Проверете телефонните разговори, които е провела Ванджи Луис през последните няколко дни. Нека Рета се срещне с лекаря на госпожа Луис и да чуе мнението му относно нейното физическо и психическо състояние.

— Аз мога да ви кажа за физическото й състояние — обади се Ричард. — Или в най-скоро време е трябвало да роди това бебе, или е можела да си спести цианкалия.

— Има и още нещо — каза Скот. — Как се е сдобила с този цианкалий?

— В къщата няма следи от него — докладва Чарли. — Нито капка. Но тя се е занимавала с градинарство. Може да е имала малко от миналото лято.

— В случай, че реши да се самоубие? — Гласът на Скот прозвуча без всякакъв хумор. — Има ли нещо друго?

Ричард се поколеба.

— Може и да се появи — каза той бавно. — Но засега не е сигурно… а и в светлината на това, което чух току-що, може да се окажа на погрешна следа. Затова ми остави на разположение двадесет и четири часа. Тогава може би ще имам какво още да хвърля на масата.

Скот кимна.

— И ми се обади. — После стана. — Надявам се, че всички сме единодушни. Не приключваме този случай като самоубийство. — Той отправи поглед към Ричард. — Още един въпрос. Съществува ли възможност да е починала някъде другаде и после да е била пренесена на леглото си?

Ричард се намръщи.

— Не е изключено… но начинът, по който кръвта се е съсирила в тялото, ми говори, че е лежала в същото положение, в което я намерихме, от момента, когато е погълнала цианкалия.

— Добре — каза Скот. — Просто ми хрумна. Нека да приключваме за тази вечер.

Кейти понечи да се изправи.

— Зная, че е безумие, но… — Усети, че ръката на Ричард я подкрепя.

— Ти наистина изглеждаш доста вдървена — прекъсна я той.

За момент бе изпитала желание да му каже за идиотския сън в болницата. Но сега гласът му я тласна обратно в реалността. Каква глупачка щеше да им се стори. Усмихна се с благодарност на Ричард.

— Вдървена, и то предимно в главата, струва ми се — изкоментира тя.

11

Не можеше да позволи на Една да разруши всичко, което беше създал досега. Ръцете му сграбчиха кормилото. Усещаше как започват да треперят. Трябваше да се успокои.

Каква ирония, че точно тя го беше видяла да изкарва лънкълна от паркинга! Очевидно смяташе, че Ванджи е била в колата заедно с него. Но в момента, в който разкажеше своята история на ченгетата, всичко щеше да приключи. Представяше си въпросите: „Значи вие сте закарали госпожа Луис до дома й, докторе. Какво направихте след това? Такси ли си повикахте? По кое време беше това, докторе? Според госпожица Бърнс вие сте напуснали паркинга малко след девет часа вечерта.“

Аутопсията без съмнение щеше да потвърди, че Ванджи е починала приблизително по същото време. Какво щяха да си помислят, ако им кажеше, че се е върнал пеша до болницата в тази буря?

Една трябваше да бъде заставена да мълчи. Медицинската му чанта беше на седалката до него. Единствената вещ вътре беше преспапието от бюрото му. Обикновено вече не носеше чанта със себе си, но тази сутрин я беше взел, защото възнамеряваше да сложи вътре мокасините. Беше решил да вечеря някъде навън в Ню Йорк и да остави обувките в различни контейнери за боклук, които щяха да бъдат изпразнени на другата сутрин.

Само че днес Хилда пристигна по-рано от обикновено. Стоеше във фоайето и му говореше нещо, докато той си обличаше сивото палто от туид. Подаде му чантата и шапката. Беше невъзможно в нейно присъствие да измъкне обувката от шлифера си и да я премести в чантата. Какво щеше да си помисли тя? Но нямаше значение. Шлиферът беше окачен в дъното на дрешника. Тя нямаше причини да го пипа. Тази вечер, след като приключи с Една, щеше да се прибере у дома, а утре щеше да се отърве от мокасините.

По щастливо стечение на обстоятелствата Една живееше съвсем близо до болницата. Ето защо той знаеше къде се намира апартаментът й. Няколко пъти, когато я сковаваше ишиас, той й беше носил работа за вкъщи. Сега беше необходимо само да провери номера, за да бъде съвсем сигурен. Трябваше да го извърши така, че да изглежда като убийство при грабеж. Кабинетът на Кейти де Мейо щеше да участва в разследването, но с положителност никога нямаше да свържат убийството на някаква си счетоводителка нито с нейния работодател, нито с Ванджи Луис.

Щеше да вземе портфейла й и някакви бижута. Напрегна се и си спомни, че тя притежаваше брошка във формата на пеперуда с мъничък рубин и един годежен пръстен с миниатюрен диамант. Показа му ги преди няколко месеца, когато мина да й остави работа.

— Това беше пръстенът на мама, докторе — обясни тя с гордост. — Те с татко се влюбили един в друг още на първата си среща и той й го подарил на втората. Можете ли да си представите, по онова време и двамата минавали четиридесетте! Татко ми го даде, когато мама почина. Това беше преди три години, а вие знаете, че той я надживя само с два месеца. Разбира се, мама имаше по-тънки пръсти, затова го нося на кутрето. А брошката й подари за десетата годишнина от сватбата.

Той едва издържа досадната декламация, но сега си даде сметка, че като всичко останало тя се оказа потенциално полезна. Тогава стоеше до леглото й, а тя държеше евтината си пластмасова кутийка за бижута в чекмеджето на нощното шкафче. Пръстенът, брошката и портмонето бяха леснопреносими и щяха да докажат по безспорен начин, че убийството е извършено с цел грабеж.

После ще се отърве от тях и от обувките и това ще бъде краят.

Без да се смята Кейти де Мейо. Той навлажни горната си устна с вътрешната част на долната. Устата му беше пресъхнала.

Трябваше да мисли за апартамента на Една. Как щеше да влезе? Дали да не позвъни на входната врата, да я остави да го пусне вътре? Ами ако не е сама?

Само че тя със сигурност щеше да бъде сама. Прибираше се вкъщи да пие. Можеше да го прецени по нервните й, нетърпеливи движения, докато я наблюдаваше от коридора. Тя беше развълнувана, разтревожена и очевидно ангажирана изцяло с историите, които искаше да разкаже утре на ченгетата.

Изби го студена пот само при мисълта, че можеше да й хрумне да си поговори с пациентките на рецепцията, преди да го е уведомила за случилото се с Ванджи. Такива като Една копнеят за публика. Чуйте ме! Обърнете ми внимание! Аз съществувам!

Не за дълго, Една, не за дълго.

Вече караше в нейния район. Миналия път остави колата си отзад, на едно от местата за гости. Дали сега да спре направо там? Беше студено, ветровито и мрачно. Наоколо едва ли щеше да има хора. Ако дойдеше някой, той щеше да бърза и нямаше да забележи една съвсем обикновена тъмна на цвят и средна по цена кола. Миналия път беше заобиколил пеша секцията, в която се намираше нейното жилище. Тя живееше в последния апартамент на партера. Гъсти храсти се мъчеха да скрият ръждясала телена ограда, разделяща комплекса от една стръмнина, която се спускаше на около три метра и свършваше с релси — разклонение на главната жп линия.

Прозорецът на спалнята й гледаше към паркинга.

Точно под него имаше високи неподрязани храсти. Беше доста нисък, доколкото си спомняше. Ами ако не е заключен? До този момент, в случай че бе преценил правилно, Една щеше да е ужасно пияна. Можеше да влезе и да излезе през прозореца. Това щеше да направи грабежа още по-достоверен. Иначе трябваше да позвъни на вратата, да влезе, да я убие и после да си тръгне. Дори и да го забележеха, щеше да каже, че е наминал да й остави някои документи, но после се е отказал, защото е била пияна. Натрапникът трябва да е дошъл след това. Никой нормален човек няма да обвини богат доктор за това, че е ограбил една бедна счетоводителка.

Доволен, той намали ход, докато приближаваше жилищния комплекс. Двойните секции, напълно еднакви, изглеждаха голи и окаяни в студената февруарска нощ.

На паркинга имаше пет-шест коли. Той се вмъкна между един джип и една лимузина. Колата му изчезна между двата големи автомобила. Сложи си хирургическите ръкавици и премести преспапието в джоба на палтото си. Предпазливо се измъкна навън, затвори безшумно вратата на колата и изчезна в плътната сянка на сградата. Безмълвно благодари на Бога, че Една живее в крайния апартамент. Нямаше абсолютно никакъв риск да сбърка.

Транспарантът на спалнята й бе спуснат почти до долу, но на прозореца имаше саксия. Краят на щората се беше закачил на растението и през процепа спокойно можеше да се надзърне вътре. Стаята се осветяваше от лампите във фоайето. Прозорецът беше открехнат. Вероятно беше във всекидневната или в онази част, която ползваше като трапезария. Долови приглушения звук на телевизионно предаване. Реши да влезе през прозореца.

Озърна се бързо наоколо и за сетен път се увери, че районът е пуст. Със стоманени пръсти в ръкавици вдигна прозореца, безшумно дръпна транспаранта и тихичко премести саксията на земята. По-късно тя щеше да бъде явно доказателство за начина на проникване в апартамента. Вкопчи се в перваза на прозореца. За едър човек беше удивително подвижен.

Вече се намираше в спалнята. На приглушената светлина обгърна с поглед девичата подреденост, бродираната покривка на леглото, разпятието над него, снимката в рамка на възрастна двойка, тясната дантела върху издраскания махагонов фурнир на тоалетната масичка.

Следваше неизбежната част, онази, която го отвращаваше. Бръкна в джоба си и напипа преспапието. Реши да я удари с него. Беше прочел преди време, че някакъв доктор бил обвинен в убийство поради съвършената прецизност на удара с нож. Не можеше да рискува медицинските му познания да го издадат. Нали точно те го бяха докарали дотук.

Прекоси на пръсти малкия вестибюл. Вдясно — банята. Метър и половина по-напред вляво — всекидневната. Внимателно надзърна вътре. Телевизорът работеше, но стаята беше празна. Долови скърцане на стол. Трябва да е на масата за хранене. Безкрайно предпазливо прекоси всекидневната. Ето това беше моментът. Ако го видеше и се разкрещеше…

Но Една се оказа с гръб към него. Загърната в син вълнен халат, тя се беше отпуснала в стол в края на масата. Едната й ръка почиваше до огромна чаша за коктейли, а другата беше отпусната в скута й. Високата кана пред нея беше почти празна. Главата й беше клюмнала на гърдите. Едва доловимото равномерно дишане му подсказа, че е заспала. Миришеше силно на алкохол.

Той бързо прецени ситуацията. Погледът му падна на съскащия радиатор вдясно от масата. Беше стар модел, с остри, открити тръби. Дали да не опита да мине без преспапието? Може би…

— Една — прошепна той.

— Как… о-о… — Тя го погледна със замъглени очи. Смутена, понечи да се изправи, като непохватно се извърна на стола си. — Докторе…

Мощен тласък я запрати назад. Главата й се блъсна в радиатора. В мозъка й избухнаха ослепителни светлини. О, тази болка! О, Господи, тази болка! Една въздъхна. Успокояващата топлина на рукналата кръв я отнесе в мрака. Болката се разпростря, засили се, стана непоносима, почна да се разнася, изчезна…

Той отскочи назад, за да се предпази от плисналата кръв, а после предпазливо се надвеси над тялото. Докато я гледаше, пулсът на гърлото й трепна за последен път и спря. Приближи лицето си до нейното. Беше престанала да диша. Той пусна преспапието обратно в джоба си. Вече нямаше да му трябва. Излишно беше и да я ограбва. Щеше да изглежда, че е паднала сама. Беше късметлия. Явно му е било писано да се отърве невредим.

Бързо се върна по стъпките си обратно във всекидневната. Огледа се, за да се увери, че паркингът е все така пуст, след което прекрачи перваза, сети се да върне саксията на старото място, дръпна транспаранта и притвори прозореца по същия начин, както го беше оставила Една.

Точно в този момент долови настоятелния звук на входен звънец… нейния звънец! Огледа се като обезумял. Земята, твърда и суха, не предлагаше никакви доказателства, че отпечатъците от стъпки са негови. Первазът на прозореца беше безупречно чист. Нямаше слой прах, по който да останат петна. Той го беше прекрачил, така че по бялата повърхност не бяха останали следи от обувките му.

Изтича при колата си. Моторът заработи почти безшумно. Без да светва предните фарове, той напусна жилищния комплекс. Включи светлините едва когато наближи шосе номер 4.

Кой беше дошъл у Една? Кой стоеше на прага й? Дали този човек щеше да се опита да влезе? Една беше мъртва. Вече не можеше да клюкарства за него. Но беше на косъм, просто на косъм.

Адреналинът пулсираше във вените му. Сега оставаше една-единствена заплаха: Кейти де Мейо.

Трябваше да отстрани и нея. Катастрофата, която беше преживяла, щеше да му даде основание да започне лечение.

По болничната документация можеше да се докаже, че кръвното й е твърде ниско. Бяха й направили кръвопреливане в помещението за спешни случаи.

Щеше да даде нареждане за ново кръвопреливане под претекст, че иска да я закрепи за операцията.

Щеше да й даде хапчета кумадин, които да блокират механизма за съсирване на кръвта и да анулират ползата от кръвопреливането. До петък, когато й предстоеше да постъпи в болницата, тя щеше да бъде пред кръвоизлив.

Възможно бе да извърши спешната операция, без да прилага повече антикоагуланти. Но ако се наложи, щеше да й бие хепарин. Това щеше да доведе до фактическо спиране на процеса на съсирване. Тя нямаше да преживее тази операция.

Изходното ниско кръвно, кумадинът и впоследствие хепаринът щяха да бъдат така ефикасни за Кейти де Мейо, както цианкалият за Ванджи Луис.

12

Ричард и Кейти си тръгнаха заедно от кабинета на Скот. Тя знаеше, че ще го подразни, ако предложи да си повика такси. Но когато влязоха в колата му, той каза:

— Първо вечерята. Една пържола и бутилка вино ще ти раздвижат соковете.

— Какви сокове? — попита тя предпазливо.

— Стомашните. Слюнката. Всичко.

Той избра един малък ресторант, кацнал несигурно на скалите. Уютната трапезария се топлеше от искрящ огън и се осветяваше от свещи.

— О, много е хубаво! — възкликна тя.

Собственикът очевидно познаваше добре Ричард.

— Доктор Каръл, за нас е удоволствие — посрещна ги той, отведе ги до масата при камината и поднесе стол на Кейти.

Докато сядаше, тя се усмихна при мисълта, че или Ричард беше на голяма почит, или тя изглеждаше точно толкова премръзнала и нещастна, колкото се чувстваше.

Ричард поръча бутилка „Свети Емилиън“. Един сервитьор поднесе горещи чеснови хлебчета. Седяха в приятно мълчание, отпиваха и похапваха. Кейти осъзна, че за първи път е с него по този начин, на малка маса, отделена от всички останали в помещението, само двамата, вперили поглед един в друг.

Ричард беше едър мъж в отлично здраве, което си личеше по буйната му тъмнокестенява коса, силните му спокойни черти и широките му масивни рамене. Когато остарее, ще придобие лъвска осанка, помисли си тя.

— Току-що се усмихна — каза Ричард. — Ще си платя, за да разбера мислите ти.

Тя му каза.

— Лъвска. — Той се замисли над думата. — Лъвът през зимата. Допада ми. Интересува ли те за какво си мисля?

— Разбира се.

— Когато лицето ти е в покой, очите ти стават много тъжни, Кейти.

— Съжалявам. Не исках да изглеждат такива. А и мисля, че сега не съм тъжна.

— Знаеш ли, че от шест месеца искам да те поканя на вечеря, но явно трябваше да се случи този инцидент, който можеше да ти струва живота, та да стане наистина.

— Но ти никога не си ме канил да излезем — каза тя уклончиво.

— Ти никога не си имала желание за това. Неизменно излъчваш един и същ сигнал: „Не ме безпокой!“. Защо?

— Не намирам смисъл в това да излизаш с мъж, с когото работиш — отвърна тя. — Основен принцип.

— Не мога да го разбера. Но не за това говорим. Чувстваме се приятно заедно. И двамата го знаем. Но ти не искаш да се възползваш. Ето го и менюто.

Маниерът му се промени, оживи се.

— Специалитетите тук са ребърца и пикантна пържола с черен пипер — обясни той, а когато усети, че тя се колебае, просто й предложи: — Опитай пържолата. Фантастична е. Алангле — добави с надежда.

— Препечена — възрази Кейти.

Ужасеният му вид я накара да прихне.

— Разбира се, алангле.

Лицето му се проясни. Поръча салати със сос и печени картофи, после се облегна назад и впери изпитателен поглед в нея.

— Наистина ли не искаш, Кейти?

— Кое? Салатата? Пържолата?

— Не. И престани да се извиваш и да се изплъзваш. Добре. Не е честно от моя страна. Опитвам се да те притисна, а ти си притеснен слушател. Кажи ми какво правиш, когато не си в прокуратурата или у семейство Кенеди. Зная, че караш ски.

— Да. Имам една приятелка от колежа, която е разведена. Зимата, в която Джон почина, тя ме замъкна във Върмонт. Сега ние двете и още две двойки си наемаме жилище в Стоу през скиорския сезон. Отивам за събота и неделя, когато мога. Не съм голям скиор, но ми доставя истинско удоволствие.

— Едно време аз също карах — каза Ричард. — Трябваше да престана, защото си изкълчих коляното. Няма да е зле да пробвам отново. Може би някой път ще ме поканиш да дойда с теб. — Не изчака отговора й. — Моят любим спорт е ветроходството. Миналата пролет си взех лодката на Карибите и там обикалях от остров на остров… „Блясък на безоблачни дни с широки опънати платна, те се плъзгаха по вятъра сред зелени водни пръски…“ Ето ти и пържолата — завърши той шеговито.

— А пък ти цитираш Уилям Карлос Уилямс — измърмори тя.

Тайно се надяваше да бъде впечатлен, че бе разпознала цитата, но той не изглеждаше изненадан.

— Да, така е — отвърна той. — Гарнитурата е хубава, нали?

Вече бяха на кафето. Ричард бе успял да й разкаже за себе си.

— Докато следвах медицина, бях сгоден за момичето на съседите. Мисля, че знаеш… израснах в Сан Франциско.

— И какво стана? — попита Кейти.

— Постоянно отлагахме сватбата. Накрая тя се омъжи за най-добрия ми приятел, който и да е той. — Ричард се усмихна. — Шегувам се, разбира се. Джийн беше много хубаво момиче. Но нещо липсваше между нас. Една вечер, когато за четвърти или пети път обсъждахме дали да сключим брак, тя каза: „Ричард, ние се обичаме, но и двамата знаем, че има и нещо повече.“ Беше права.

— И никакво съжаление, никакви задни мисли? — попита Кейти.

— Не, наистина. Това беше преди седем години. Малко съм изненадан, че това „нещо повече“ не ми се беше случило досега.

Явно не очакваше някакъв коментар от нейна страна. Вместо това заговори за случая „Луис“.

— Вбесява ме. Всеки погубен живот ме кара да се чувствам така. Ванджи Луис беше млада жена. Пред нея трябваше да има още дълги години.

— Значи ти си убеден, че не е самоубийство?

— В нищо не съм убеден. Необходима ми е още много информация, преди да съм готов с окончателната преценка.

— Не виждам Крис Луис в ролята на убиец. Днес е твърде лесно да получиш развод, ако искаш да си свободен.

— Има и друга гледна точка. — Ричард стисна устни. — Нека да престанем с това.

Беше почти десет и половина, когато свиха в алеята към дома на Кейти. Ричард погледна шеговито красивата къща от дялан камък.

— Колко голямо е това място? — попита той. — Искам да кажа… колко стаи има?

— Дванадесет — отвърна Кейти с неохота. — Това е къщата на Джон.

— Не съм си мислел, че си я купила със заплатата на помощник-прокурор — изкоментира Ричард.

Тя понечи да отвори вратата на колата.

— Изчакай — каза той. — Ще мина от другата страна. Все още може да е хлъзгаво.

Тя не беше планирала да го покани вътре, но той не и даде възможност да му каже лека нощ на вратата. Взе ключа от ръката й, тикна го в ключалката, завъртя го, отвори и я последва вътре.

— Няма да стоя — каза й, — но признавам, че съм обзет от непреодолимо любопитство да видя къде живееш.

Кейти светна лампите. Наблюдаваше с известна неприязън, докато той оглеждаше вестибюла и после всекидневната. Накрая даже подсвирна.

— Много, много хубаво. — Приближи се до портрета на Джон и внимателно го огледа. — От онова, което съм чувал, си го е бивало.

— Да, така е. — Кейти осъзна с неудобство, че почти на всяка масичка имаше снимка на тях двамата с Джон. Ричард ги разглеждаше една по една.

— Пътуване в чужбина?

— Меденият ни месец. — Устните й бяха сковани.

— Колко време бяхте женени, Кейти?

— Една година.

Той видя как за миг лицето й придоби болезнено изражение, в което се съдържаше и още нещо. Имаше изненада, сякаш все още не можеше да преодолее изумлението как е могло да се случи.

— Кога разбрахте, че е болен? Чух, че било рак.

— Малко след като се върнахме от пътешествието.

— Тъй че ти никога не си имала нещо повече от този меден месец, нали? После вече е било бдение край мъртвец. Съжалявам, Кейти. Работата ми ме прави суров… притъпява чувствата ми, понякога дори в моя вреда, предполагам. Сега тръгвам. — Той се поколеба. — Не дърпаш ли тези завеси, когато си сама?

Тя сви рамене.

— Защо? Никой няма да дойде да ме гледа.

— Точно ти, повече от всички останали, трябва да си наясно с огромния брой кражби с взлом. А в този район представляваш великолепна мишена, особено ако някой знае, че живееш сама. Не възразяваш, нали?

И без да изчака отговор, отиде до прозореца и дръпна плътно завесите.

— Сега тръгвам. Ще се видим утре. Как ще отидеш на работа? Колата ти ще бъде ли готова?

— Не, но от сервиза ще ми дадат друга. Ще ми я оставят сутринта.

— Добре. — За момент застина с ръка на дръжката, а после с много правдоподобен ирландски акцент продължи: — Оставям те, Кейти Скарлет. Заключи се. Не бих искал някой натрапник да се вмъкне в Тара. — Наведе се, целуна я по бузата и тръгна.

Кейти с усмивка затвори вратата. В съзнанието й проблесна спомен. Беше петгодишна и весело си играеше в калния заден двор, облечена с великденската си рокличка. Възмутеният вик на майка й. И после веселият глас на баща й, който страхотно имитираше Джералд О’Хара: „Това е земята, Кейти Скарлет.“ А после с обезоръжаващо ласкав глас към майка й: „Не й се ядосвай. Всички добри ирландци обичат земята.“

Разнесе се мелодичният звън на часовника. След топлото мечешко присъствие на Ричард сега стаята изглеждаше празна. Тя бързо угаси лампите и се качи на горния етаж.

Телефонът иззвъня точно когато си лягаше. Сигурно Моли се опитва да се свърже с мен, помисли си тя и вдигна слушалката. Но беше мъжки глас, който отговори на нейното „ало“.

— Госпожа Де Мейо?

— Да.

— Безпокои ви доктор Хайли. Надявам се, че не се обаждам твърде късно, но тази вечер няколко пъти се опитвах да се свържа с вас. Бях уведомен за преживяната от вас катастрофа и за факта, че сте престояли в нашата болница едно денонощие. Как се чувствате сега?

— Добре, докторе. Много мило от ваша страна, че ми се обаждате.

— А как стои въпросът с кръвотечението? Според болничната документация снощи тук ви е било направено кръвопреливане.

— Опасявам се, че няма промяна. Смятах, че месечният ми цикъл е приключил, но снощи започна отново. Откровено казано, мисля, че може и да съм била леко замаяна, когато изгубих контрол над колата.

— Както знаете, трябвало е да вземете необходимите мерки поне преди година. Няма значение. Следващата седмица по това време всичко ще бъде зад гърба ви. Но държа да ви направят още едно кръвопреливане, за да ви подсилим преди операцията. Освен това искам да започнете лечение и с хапчета. Можете ли да дойдете в болницата утре следобед?

— Да. Всъщност съществува възможност да ви посетя и по друг проблем. Чухте ли за госпожа Луис?

— Да. Ужасна и трагична ситуация. Добре. Ще се видим утре. Обадете се сутринта и ще уговорим точен час.

— Да, докторе. Благодаря ви, докторе.

Кейти затвори. Докато гасеше осветлението, тя си помисли, че доктор Хайли не й беше допаднал при първото й посещение. Дали беше заради резервираното му, даже малко пренебрежително отношение?

„Ето как можеш да сбъркаш в преценката си за хората, реши тя. Толкова мило от негова страна, че тази вечер се е опитвал лично да се свърже с мен.“

13

Бил Кенеди позвъни на вратата на семейство Луис. Хирург-ортопед в болницата „Ленъкс Хил“, той беше оперирал цял ден и беше научил за Ванджи Луис едва след като се прибра вкъщи. Висок, преждевременно побелял, твърде академичен и някак притеснителен в професионалния си живот, Бил коренно се промени, когато влезе в топлото убежище на дома, който Моли създаде за него.

Нейното живо присъствие му помагаше да забравя проблемите на своите пациенти и да си почива. Но тази вечер атмосферата беше различна. Моли вече беше нахранила децата и беше дала строги нареждания да не им се пречкат. Накратко му разказа за Ванджи.

— Обадих се и поканих Крис да дойде на вечеря и тази нощ да преспи тук, в кабинета, вместо да седи у тях съвсем сам. Той не искаше, но ти иди и го доведи. Убедена съм, че ще остане поне за вечеря.

Докато вървеше между къщите, Бил размишляваше какъв ли шок щеше да бъде да се прибере у дома и да разбере, че е загубил Моли. Но за Крис Луис не беше същото. Никой нормален човек нямаше да си помисли, че този брак по някакъв начин прилича на техния с Моли. Бил не беше споделил с нея, че веднъж рано сутринта, докато си пиеше кафето в някаква дрогерия близо до болницата, видя Крис в едно сепаре с много хубаво момиче малко над двадесетте. И на двамата страхотно им личеше, че се харесват.

Дали Ванджи беше разбрала за момичето? Възможно ли беше затова да се е самоубила? Но по такъв драстичен начин! В съзнанието му проблесна споменът за лятото, в което бяха поканили Ванджи и Крис на барбекю. Ванджи започна да пече и в един момент ръката й се озова твърде близо до огъня. На пръста й излезе мехур, но тя се държа така, сякаш цялата беше покрита с изгаряния трета степен. Хукна с писъци към Крис, който се опита да я успокои. Смутен от поведението й, той обясни: „Ванджи има нисък праг на болка.“ Докато Бил донесе мехлем против изгаряне, мехурът беше изчезнал. Откъде човек с емоционалната нагласа на Ванджи би намерил смелост да погълне цианкалий? Всеки прочел и малко за тази отрова знае, че макар и почти мигновена, смъртта настъпва в мъчителна агония.

Не. Бил можеше да се закълне, че ако бе решила да се самоубива, Ванджи Луис щеше да се нагълта с приспивателни и просто да заспи. Което показваше колко малко се знае за човешката психика… дори и от някой като него самия, за когото се предполагаше, че умее да преценява хората.

Крис Луис отвори вратата. Откакто го беше видял случайно с онова момиче, Бил се държеше доста сдържано с него. Просто не понасяше мъже, които скитат, докато жените им са бременни. Но сега изразът на измъченото му лице и неподправената скръб в очите му предизвикаха съчувствието на Бил и той стисна ръката на младия мъж.

— Ужасно съжалявам.

Крис кимна сковано. Струваше му се, че като при белене на лук, пласт по пласт, смисълът на този ден прониква в съзнанието му. Ванджи беше мъртва. Възможно ли беше тяхната разправия да я е тласнала към самоубийство? Не можеше да го повярва и въпреки това се чувстваше самотен, изплашен и завладян от чувство за вина. Позволи на Бил да го убеди да отиде у тях на вечеря. Трябваше да се махне от къщата… там не можеше да мисли ясно. Моли и Бил бяха добри хора.

Можеше ли да им се довери за онова, което знаеше? Можеше ли изобщо да се довери някому? Пресегна се сковано за якето си и последва Бил надолу по улицата.

Бил му наля един голям скоч. Крис отпи няколко едри глътки. Когато чашата бе наполовина празна, той си наложи да намали темпото. Уискито изгаряше гърлото и гърдите му и уталожваше напрежението. Успокой се, повтаряше си мислено той, успокой се и бъди внимателен.

Децата на семейство Кенеди дойдоха в кабинета да кажат лека нощ. Възпитани деца, всички до едно. И хубави. Най-голямото момче, Били, приличаше на баща си. Дженифър беше тъмнокоса красавица. По-малките момиченца Дина и Мойра бяха руси като Моли. Близнаците. Крис почти се усмихна. Близнаците бяха като две капки вода. Крис винаги бе искал деца. Сега нероденото му бебе умря с Ванджи. Друга вина. Бе приел с неприязън бременността й. Неговото дете, той не го желаеше, нито за секунда. И Ванджи го знаеше. Какво, кой я беше тласнал към самоубийство? Кой? Ето това беше въпросът.

Защото предишната нощ Ванджи не е била сама. Щеше да създаде невероятни проблеми, ако поискаше да започнат разследване. И докъде щеше да доведе всичко това? До Джоун. Другата жена… И до него.

Миналата нощ администраторът го беше видял да напуска мотела. Беше си тръгнал за вкъщи, искаше да си изяснят отношенията с Ванджи. Дори беше нахвърлил някои цифри, които възнамеряваше да обсъдят. Тя можеше да задържи къщата. Той щеше да й плаща по двадесет хиляди на година, поне докато детето навърши осемнадесет. Заради нея щеше да си направи голяма застраховка живот. Щеше да плаща за образованието на детето. Тя можеше да продължи да ходи при онзи японски психиатър, за когото говореше с такъв ентусиазъм. Само ме остави да си тръгна, Ванджи, моля те, не ми пречи да си отида. Повече не мога да живея с теб. Това унищожава и двама ни…

Вече беше при къщата. Пристигна някъде около полунощ. Влезе с колата и в мига, когато вратата на гаража се отвори, усети, че нещо не е наред. Защото за малко щеше да се блъсне в линкълна. Тя беше паркирала на неговото място. Не, някой друг беше паркирал колата й на неговото място. Нямаше начин Ванджи да се опита да вкара тази широка кола между колоните и дясната стена. Гаражът беше доста голям. Едната страна можеше да събере две коли. И именно нея винаги използваше Ванджи. При това се нуждаеше от всеки сантиметър. Беше лош шофьор, а и периферното й зрение вероятно не го биваше особено. Тя просто не можеше да преценява разстоянието. Крис винаги паркираше своя корвет на по-тясната страна. Но предишната вечер линкълнът беше безупречно паркиран именно там.

Тогава той влезе и видя, че къщата е празна. Чантата на Ванджи беше на шезлонга в тяхната стая. Той беше озадачен, но не и разтревожен. Очевидно беше излязла с някого за през нощта. Даже щеше да бъде доволен, ако си имаше приятелка, с която може да споделя. Винаги се беше опитвал да я накара да общува повече. А се оказа, че Ванджи може да бъде потайна. Запита се дали си е забравила чантата. Тя беше доста разсеяна. А може и да си е взела друга, с вещи за пренощуване, и да не е искала да носи още една.

Къщата го потискаше. Той реши да се върне в мотела. Не беше казал на Джоун, че ще се прибере. Избягваше да й говори за Ванджи. Всяко споменаване на името й за Джоун беше дразнител, който непрекъснато й напомняше за собственото й положение, както тя го виждаше, на натрапник. Ако беше казал на Джоун, че двамата с Ванджи се бяха карали и че Ванджи явно е била толкова разстроена, че е предпочела да отиде у някого, вместо да стои сама, Джоун щеше искрено да се измъчва.

А тази сутрин той беше намерил Ванджи мъртва. Някой беше прибрал в гаража нейния линкълн преди полунощ. Някой я беше докарал у дома след полунощ. И тези обувки. Беше ги носила един-единствен път и тогава през целия ден се оплакваше колко са неудобни. Беше около Коледа и той я заведе в Ню Йорк, опитвайки се да й достави малко радост. Радост ли? Боже, какъв нещастен ден! Пиесата не й хареса. В ресторанта не сервираха телешко в пикантен сос, а тя се беше настроила да яде именно това. И през цялото време се оплакваше как дясната обувка се впивала в глезена й.

От няколко седмици не носеше нищо друго, освен онези мръсни мокасини. Той я беше помолил да си купи някакви прилични обувки, но тя отговори, че само тези са й удобни. Къде бяха те? Крис беше претърсил цялата къща. Който я беше докарал у дома, вероятно щеше да знае.

На полицията не каза нищо. Не искаше да замесва Джоун. „Отседнах в един мотел, защото с жена ми се скарахме. Аз исках развод. Реших да се прибера вкъщи и да се опитам да се разбера с нея. Но я нямаше и аз излязох.“ Беше съвсем излишно да разправя всичко това. Дори и обувките не бяха толкова важни. Възможно беше Ванджи да е искала да бъде официално облечена, когато я намерят. Този отекъл крак я притесняваше. Тя беше суетна.

Но той трябваше да каже на ченгетата, че се е връщал. И за начина, по който беше паркирана колата.

— Крис, ела в трапезарията. Ще се почувстваш по-добре, ако хапнеш нещо. — Гласът на Моли беше нежен и загрижен.

Крис вдигна унило поглед. Приглушената светлина в коридора очерта контурите на лицето й и за първи път той видя фамилната прилика между нея и Кейти де Мейо.

Кейти де Мейо. Сестра й. Не можеше да обсъди всичко това с Бил и Моли. Това щеше да раздвои Моли. Как би могла тя искрено да го посъветва дали да си мълчи за това, че се е прибирал вкъщи предишната вечер, когато собствената й сестра работеше в прокуратурата? Не. Щеше да се наложи да вземе решението самостоятелно.

Разтърка с ръка пламналите си очи.

— Май ще хапна нещо, Моли — каза той. — Каквото и да е, несъмнено мирише великолепно. Но трябва да си тръгна бързо. Погребалният агент ще дойде у дома за облеклото на Ванджи. Родителите й искат да я видят преди погребението.

— Къде ще бъде то? — попита Бил.

— Ковчегът ще бъде пренесен със самолет в Минеаполис утре следобед. Аз също ще пътувам с този полет. Погребалната служба ще бъде на следващия ден.

Думите отекнаха в ушите му… Ковчег… Тялото… Погребение… О, господи, помисли си той, това трябва да е някакъв кошмар. Аз исках да се освободя от теб, Ванджи, но не исках да умираш. Аз те тласнах към това самоубийство. Джоун е права. Трябваше да остана до теб.

В осем часа той се върна в къщата си. В осем и половина, когато погребалният агент дойде, донесе куфар с бельо и ефирния сукман, който родителите на Ванджи й бяха изпратили за Коледа.

Погребалният агент Пол Холси бе ненатрапчиво състрадателен. Той бързо взе нужната информация. Родена на 15 април. Записа набързо годината. Починала на 15 февруари — точно два месеца преди тридесет и първия си рожден ден, изкоментира той.

Крис разтърка чело, за да прогони пронизващата болка между очите. Нещо не беше наред. Дори в тази нереална ситуация, където всичко беше сбъркано, имаше нещо особено.

— Не — каза той, — днес е шестнадесети, не петнадесети.

— В смъртния акт е записано съвсем ясно, че госпожа Луис е починала между осем и десет часа снощи, петнадесети февруари — каза Холси. — Вие мислите за шестнадесети, защото сте я намерили тази сутрин. Но съдебният лекар, който извърши аутопсията, може съвсем точно да определи времето на смъртта.

Крис впери поглед в него. Вълни на пълна изненада отмиха усещането му за изтощение и нереалност.

Той се беше прибрал вкъщи около полунощ. По това време колата и чантата на Ванджи бяха там. Беше изчакал около половин час, преди да подкара обратно към мотела в Ню Йорк. Когато се прибра отново тази сутрин, си помисли, че Ванджи се е върнала по някое време след него и тогава се е самоубила.

Но сега се оказваше, че в полунощ тя вече е била мъртва от около три или четири часа. Това означаваше, че по някое време след полунощ, след като той беше тръгнал, някой бе докарал тялото й, беше го сложил на тяхното легло и беше оставил празната чаша отстрани.

Някой е искал да инсценира самоубийство.

Дали не се беше самоубила някъде другаде? Ами ако е била докарана от човек, който просто не е искал да се замесва? Изключено. Ванджи никога не би си причинила сама неописуемата болка от отравяне с цианкалий. Нейният убиец бе нагласил всичко така, че да изглежда като самоубийство.

— О, господи! — прошепна Крис. — О, господи! — Образът на Ванджи изпълни съзнанието му. Големите, капризни, винаги със силно гримирани мигли очи, късият правилен нос, косите с цвят на мед, които падаха върху челото й, малките, безупречно оформени устни. В последния момент вероятно е разбрала. Някой я беше държал, беше я накарал насила да погълне този цианкалий, по зловещ начин беше отнел живота й и този на детето, което носеше в себе си. Трябва да е била ужасно уплашена. Сграбчи го такава жал, че очите му се насълзиха. Никой, нито един съпруг не може да си мълчи и да остави такава смърт ненаказана.

Но ако кажеше на полицията, ако се започнеше разследване, имаше един-единствен човек, когото те неизбежно щяха да обвинят. Погребалният агент впери поглед в него, когато Крис изрече на глас:

— Трябва да им кажа и те ще обвинят мен.

14

Той бавно затвори телефона. Кейти де Мейо не подозираше нищо. Дори когато спомена името на Ванджи Луис, нямаше никакъв намек, че от прокуратурата искат нещо повече, освен това да обсъдят с него емоционалното състояние на Ванджи.

Но Кейти беше катастрофирала само преди двадесет и четири часа и вероятно все още изживяваше известна реакция на шок.

Кръвното й налягане вече беше ниско. Утре сутринта, когато й бъде инжектиран кумадин, съсирващият механизъм щеше постепенно да блокира, а с това продължително кръвотечение тя щеше да започне да се чувства замаяна и дезориентирана. Очевидно нямаше да бъде способна да разграничи един предполагаем кошмар от реално събитие.

Освен, разбира се, ако нямаше твърде много въпроси. Или възможността тялото на Ванджи да е било преместено по-късно вече да е била разисквана в кабинета й.

Опасността все още беше много голяма.

Той седеше в библиотеката на имението Уестлейк, понастоящем неговият собствен дом. Къщата беше масивна, в стил късна английска готика. Вътре имаше сводове, вградени рафтове, мраморни камини, ръчно изработени старинни тапети, прозорци с матирани стъкла от „Тифани“: онзи вид дом, който в днешно време беше невъзможно да бъде възпроизведен на каквато и да било цена. Тези произведения на изкусни майстори просто вече не се намираха.

Домът „Уестлейк“. Болницата „Уестлейк“. Проектът за забременяване и майчинство „Уестлейк“. Името му беше свършило добра работа, беше му осигурявало незабавен прием в социален и в професионален план. Той беше изтъкнатият акушер-гинеколог, срещнал Уинифред Уестлейк на трансатлантическо плаване, беше я направил своя съпруга и се беше преместил да живее в Америка, за да продължи делото на баща й.

Идеалното извинение за това, че беше напуснал Англия. Никой, включително и Уинифред, не знаеше нищо за годините преди Ливърпул, за онова, което беше станало в болницата в Девън. Към края тя започна да задава въпроси.

Беше близо единадесет, а той още не беше вечерял. Съзнанието за онова, което трябваше да направи с Една, бе потиснало апетита му.

Но сега всичко беше приключено и той се почувства свободен. Потребността от храна изведнъж се превърна в неистово желание. Той отиде в кухнята. Хилда му беше оставила вечеря в микровълновата фурна: пиле с ориз. Просто трябваше да го затопли за няколко минути. Когато имаше време, той предпочиташе да си готви сам. Ястията на Хилда бяха еднообразни, въпреки че винаги се отличаваха с великолепен вкус.

Освен това тя беше добра икономка. Той обичаше да се прибира сред елегантния ред на този дом, да си приготви питие, да яде, когато реши, часове наред да работи над записките си в библиотеката, без угрозата някой да дойде неочаквано, както обикновено се случваше в лабораторията му в болницата.

Нуждаеше се от свободата на тази къща. Беше се отървал от икономката, наета още от бащата на Уинифред, която си живееше тук. Враждебна кучка, която вечно го гледаше с мрачни, подпухнали от плач очи, пълни с укор. „Госпожица Уинифред никога не беше боледувала, преди да…“

Тогава той я изгледа втренчено и тя млъкна. А онова, което тя щеше да каже, бе „… преди да се омъжи за вас“.

Братовчедът на Уинифред го ненавиждаше и след смъртта й се опитва да му създаде неприятности. Но не можа да докаже нищо. Липсваше каквато и да била материална улика. Бяха престанали да му обръщат внимание, като на недоволен вероятен наследник, който се е почувствал ощетен.

Разбира се, изобщо нямаше толкова много пари. Уинифред беше затънала заради закупуването на болницата. Сега неговите изследвания поглъщаха огромни средства и по-голямата част от тях идваха предимно от практиката. Естествено не можеше да кандидатства за финансова помощ. Но въпреки това успяваше да се справи. Жените бяха готови да платят всичко, само и само да забременеят.

Хилда му беше наредила масата в малката трапезария точно срещу килера — в сутрешната стая, както я наричаха. Не искаше да яде в кухнята, но и трапезарията с големина шест на девет метра беше твърде просторна и абсурдна за една самотна вечеря. Тази стая с кръглата повдигната маса, с шкафа в стил кралица Ан и изгледа към моравата, беше много по-приятна.

Той си избра от хладилника една добре изстудена бутилка „Поли-Фусе“ и седна да се храни.

Довърши вечерята си замислен, разсъждавайки върху точната доза, която трябваше да даде на Кейти де Мейо. След смъртта й кумадинът не можеше да бъде открит в кръвта. Влошеното съсирване щеше да бъде приписано на кръвопреливането. Ако му се наложеше да й сложи хепарин, следи от него и кумадина можеха да се открият само в случай на цялостна аутопсия. Той обаче имаше идея какво да направи, за да я предотврати.

Преди да си легне, отиде до вградения гардероб в коридора. Още сега възнамеряваше да прибере тези мокасини в чантата си, за да не рискува утре сутрин историята от днес да се повтори. Пресегна се към дъното на дрешника, бръкна в джоба на шлифера си и извади една безформена обувка. В очакване свободната му ръка се озова в другия джоб — първо съвсем спокойно, а после вече трескаво. Накрая сграбчи шлифера и го опипа целия. После коленичи и започна да рови сред обувките, акуратно подредени на пода на дрешника.

Накрая се изправи, втренчен в смачканата мокасина, която държеше. Отново си представи как я дърпа от десния крак на Ванджи. Дясната обувка.

Обувката, която държеше в момента. Започна да се смее истерично — резки, натрапчиви звуци, изкривени от мрачната ярост, която го връхлетя. След цялата тази опасност, след позорното пълзене из паркинга като куче, което души, за да долови някаква миризма, той я беше оплескал здравата.

По някакъв начин в тъмнината, може би в мига, в който се беше свил в храстите, когато в паркинга шумно навлезе онази кола, обувката беше изпаднала от джоба му. Обувката, която тогава си мислеше, че е намерил, беше същата, която преди това беше у него.

А някъде смачканата, изтърканата, грозната лява мокасина, която носеше Ванджи Луис, очакваше да бъде намерена, за да насочи следите към него.

15

И Кейти си беше нагласила радио часовника за шест часа, но беше съвсем будна много преди преднамерено бодрият глас на говорителя от CBS да й пожелае добро утро. Спа неспокойно. Няколко пъти почти скачаше, изплашена от неясен, тревожен сън.

Винаги намаляваше термостата през нощта. Като трепереше, сега изтича да го нагласи отново, после бързо си направи кафе и си занесе чашата на горния етаж. Облегната на възглавниците, добре увита в дебелото одеяло, тя нетърпеливо отпи, когато горещата чаша започна да сгрява пръстите й.

— Така е по-добре — измърмори Кейти. — И какво изобщо става с мен?

Старинният гардероб „Уилямсбърг“ с овално огледало в средата се падаше точно срещу леглото. Тя се взря в него. Косата й беше разчорлена, тъмнокафяво петно на фона на калъфките с цвят на слонова кост и лек набор с дупчици по края. Синината под окото й вече бе станала морава с жълтеникав оттенък. Очите й бяха подути от сън. Дълбоки сенки подчертаваха изпитото й лице. Както би казала мама, приличам на нещо, довлечено от котката, помисли си тя.

Но въпросът не беше само в начина, по който изглеждаше. Нито в болките по цялото тяло, последица от катастрофата. Измъчваше я потискащо предчувствие за нещо лошо. Нима снощи отново беше сънувала този странен, ужасен кошмар? Не можеше да каже със сигурност.

Ванджи Луис. Една фраза от погребалната служба за Джон изпъкна в съзнанието й: „Ние, които сме опечалени от безвъзвратната смърт…“ Смъртта беше окончателна, разбира се. Но не по този начин. Достатъчно ужасно беше да си мисли, че Ванджи бе отнела собствения си живот, но й се струваше невъзможно някой да реши да я убие, като й изсипе цианкалий в гърлото. Просто не можеше да повярва, че Крис Луис е способен на подобно насилие.

Помисли си за обаждането на доктор Хайли. Тази проклета операция. О, всяка година се правеха хиляди кюртажи на жени от всички възрасти. Въпросът не беше в самата операция, а в причината за нея. Ами ако кюртажът не преустановеше кървенето? Доктор Хайли бе намекнал, че в краен случай може да се наложи да обсъдят варианта за хистеректомия[1].

Само ако беше забременяла през годината, докато живееха заедно с Джон! Но не беше.

Ами ако някой ден се омъжи отново? Нямаше ли да бъде ужасен, жесток номер, ако вече не може да има деца? Я престани, помисли си тя. Помниш ли онзи цитат от „Фауст“? „Често оплакваме онова, което никога няма да загубим.“

Е, поне с операцията щеше да приключи. Щеше да постъпи в петък вечерта. В събота — операция, в неделя — обратно у дома. В понеделник — на работа. Нищо особено.

Вчера, след като отиде в прокуратурата, й се обади Моли.

— Кейти, видях, че не искаш да говорим пред Ричард, но не смяташ ли, че ще е по-добре да отложиш влизането в болница за следващия месец? Преживя доста голям стрес.

Тя беше категорична.

— Изключено. Искам да приключа с това. А и съвсем не бих се учудила, Моли, ако състоянието ми е допринесло за катастрофата. В понеделник на няколко пъти ми се зави свят.

Моли се натъжи.

— Защо не ми каза?

— О, хайде, стига! — възкликна Кейти. — И двете мразим хленченето. Ако действително има нещо сериозно, кълна се, че ще се разкрещя за теб.

— Надявам се — отвърна Моли. — Дано наистина да приключиш с това. — После попита: — Смяташ ли да кажеш на Ричард?

Кейти се помъчи да потисне раздразнението си.

— Не. Освен това няма да кажа нито на асансьорния оператор, нито на регулировчика, нито възнамерявам да се обадя на телефона на доверието. Ще знаете само вие двамата с Бил. Толкова. Ясно ли е?

— Добре. И не се прави на много умна — каза Моли и затвори решително, а тонът й беше смесица от любов и властност — предупредителният сигнал, който тя използваше, когато някое от децата почнеше да прекалява.

Аз не съм ти дете, Моли, помисли си Кейти. Обичам те, но не съм ти дете. Докато си пиеше кафето обаче, тя се запита дали не разчита прекалено много на Моли и Бил, дали не търси у тях емоционална подкрепа. Не се ли носеше устремно надолу, вкопчена в тях, встрани от буйния поток на живота?

О, Джон! Тя инстинктивно хвърли поглед към снимката му. Тази сутрин беше наистина това — просто една снимка. Красив, сериозен мъж с нежни, проницателни очи. Веднъж, през първата година след неговата смърт, тя грабна тази фотография, изгледа я втренчено и после я блъсна в масата, ридаейки: „Как можа да ме изоставиш?“

На следващата сутрин, вече овладяна и засрамена, взе решение никога да не пие по три чаши вино, когато се чувства потисната. След като оправи снимката, намери дълбока резка в гладката повърхност на масата, явно направена от сребърната рамка. Опита се да обясни на фотографията: „Не е просто от самосъжаление, съдия Де Мейо. Яд ме е заради теб самия. Исках да живееш още поне четиридесет години. Ти знаеше как да се наслаждаваш на живота, как да направиш от него нещо стойностно.“

Но кой може да знае какво мисли Господ? Или кой може да бъде негов съветник? Онзи ден тези думи от Библията проблеснаха в съзнанието й.

Сега си помисли, че е добре да не ги забравя.

Съблече резедавата си нощница, отиде в банята и пусна душа. Ефирната материя се беше разпростряла върху стола до тоалетката. В колежа тя предпочиташе раирани раздърпани пижами. Но Джон й беше купил изящни нощници и пеньоари от Италия. Все още й се струваше подходящо да ги носи в тази къща, в неговата спалня.

Може би Ричард беше прав. Може би тя продължаваше да се взира в смъртта. Джон първи би я порицал за това.

Горещият душ й помогна да си оправи настроението. Имаше насрочено предварително заседание за девет, една присъда за десет и две нови дела, които трябваше да подготви за съда следващата седмица. Вече е сряда, помисли си тя с отчаяние. По-добре да се раздвижа.

Облече се бързо, избирайки кафява пола от мек вълнен плат и нова тюркоазена копринена риза с дълги ръкави, които закриваха превръзката на ръката й.

Колата, която й бяха дали от сервиза, пристигна точно когато допиваше второто си кафе. Тя върна шофьора обратно в гаража, подсвирна изненадано, когато забеляза доста сериозно засегнатата предница на собствената си кола, благодари на Бога, че не беше пострадала тежко, и потегли към прокуратурата.

Нощта в областта явно бе преизпълнена със събития. Едно четиринадесетгодишно момиче беше изнасилено. Хората коментираха тежка катастрофа след употреба на алкохол, в която бяха загинали четирима души. Местен полицейски шеф се беше обадил по телефона с молба прокурорът да му помогне за организирането на очна ставка, в която жертвата трябваше да огледа заподозрените, задържани след въоръжен грабеж. Скот точно излизаше от кабинета си.

— Прекрасна нощ — отбеляза Кейти.

Той кимна.

— Копеле… онзи кретен, който се блъснал в колата с четирите деца, беше толкова поркан, че не можеше да стои на краката си. И четирите деца са мъртви. Гимназисти от горния курс в „Паскал Хилс“. Отивали на съвещание на атестационната комисия. Първоначално мислех да пратя Рета на разговор с лекарите от болницата „Уестлейк“, но тя пое случая с изнасилването. Особено ме интересува психиатъра, когото Ванджи е посещавала. Бих искал да чуя мнението му за психическото й състояние. Мога да пратя Чарли или Фил, но смятам, че една жена ще привлече по-малко внимание, ще може да пообиколи и да разбере дали госпожа Луис не е поговорила с някоя от сестрите, дали не се е сприятелила с други пациентки. Но ще трябва да остане за утре. Рета е работила цяла нощ и сега обикаля с колата заедно с изнасиленото момиче, за да види дали то няма да разпознае някъде нападателя си.

Кейти се поколеба. Тя не възнамеряваше да казва на Скот, че е пациентка на доктор Хайли или че ще постъпва в „Уестлейк“ в петък вечерта. И все пак беше немислимо да остави някой друг от службата да му докладва. Реши да спечели малко време:

— Вероятно ще мога да помогна. Доктор Хайли е личният ми гинеколог. Всъщност днес имам час при него. — След което стисна устни, решавайки, че е абсолютно излишно да се впуска в досадни обяснения за предстоящата си операция.

Скот вдигна вежди. Както винаги, когато беше изненадан, гласът му стана по-плътен.

— Какво ти е впечатлението от него? Вчера Ричард подметна нещо за състоянието на Ванджи. Изглежда смята, че Хайли доста е рискувал с нея.

Кейти поклати глава.

— Не съм съгласна с Ричард. Доктор Хайли е специалист по патологична бременност. Смятат го буквално за чудотворец.

Ето това е въпросът. Той се опитва да запази жизнеспособни зародишите, които другите лекари не могат да спасят — сети се как й беше телефонирал.

— Мога да гарантирам, че е много внимателен и грижовен лекар.

Скот направи гримаса, от която по челото и покрай очите му се образуваха бръчки.

— Това ти е интуитивната реакция към него, така ли? От колко време го познаваш?

Като се мъчеше да бъде обективна, Кейти се замисли за лекаря.

— Не го познавам добре. Гинекологът, към когото се обръщах, се пенсионира и се премести преди няколко години и аз просто не си направих труда да си намеря друг. После, когато ми се появиха проблеми… както и да е, сестра ми Моли знаеше за доктор Хайли, защото приятелката й е във възторг от него. Моли ходи при някого в Ню Йорк, а на мен не ми се искаше да усложнявам нещата. Тъй че миналия месец си уредих час за консултация. Той е много ерудиран.

Спомни си как беше протекъл прегледът й. Лекарят беше внимателен и прецизен. „Много правилно постъпихте, че дойдохте — беше я похвалил той. — Всъщност бих казал, че не е трябвало да пренебрегвате този проблем повече от година. Гледам на утробата като на люлка, която трябва винаги да се пази в безупречно състояние.“

Единственият странен факт около него бе, че той не работеше с помощна сестра. Предишният й гинеколог винаги викаше сестрата, преди да започне прегледа; но пък той беше от друго поколение. По нейна преценка доктор Хайли беше в средата на четиридесетте.

— Каква ти е програмата за днес? — попита Скот.

— Сутринта ми е претоварена, но следобед ще мога.

— Добре. Виж се с Хайли, разговаряй и с психоаналитика. Разбери дали според тях е била способна на самоубийство. Установи кога е ходила там за последен път. Провери дали не е говорила нещо за съпруга си. Чарли и Фил правят проверка за Крис Луис. Събудих се посред нощ и не можах да се отърва от мисълта, че Ричард е прав. Нещо около това самоубийство здравата намирисва. Опитай да поговориш и със сестрите.

— Не със сестрите — усмихна се Кейти. — С Една — тя работи на рецепцията и знае всичко за всички. Миналия месец, две минути след като бях седнала в чакалнята, се улових, че й разказвам целия си живот. Всъщност може би трябва да я наемеш да разпитва свидетели.

— Ще ми се наложи да наема доста хора — отбеляза Скот сухо. — Разговаряй и с Управителния съвет на поземлените собственици. Добре, ще се видим по-късно.

Кейти отиде в своя кабинет, грабна папките си и хукна за срещата с адвоката на привлечен под отговорност обвиняем. Съгласи се да сведе едно обвинение от „Притежание на хероин с цел пласиране“ до „Притежание на хероин“. После бързо се отправи към съдебната зала на втория етаж, където замислено изслуша как един двадесетгодишен младеж бе осъден по нейно обвинение на седем години затвор. За въоръжен грабеж и за упражнено брутално насилие можеше да получи и двадесет. От тези седем години вероятно щеше да излежи една трета и да се върне на улицата. Знаеше досието му наизуст. При този тип всякаква рехабилитация е изключена, помисли си тя.

Сред купа съобщения за нея имаше две обаждания от доктор Каръл. Опита се да се свърже с него, но Ричард бе излязъл по работа във връзка с някакъв случай. Усещането й за лек натиск, породено от двете обаждания, се замени с разочарование, когато не успя да го открие.

Позвъни в кабинета на доктор Хайли в очакване да чуе леко носовия топъл глас на Една. Но й се обади някакъв рязък, приглушен глас на непозната жена.

— Кабинетът на доктор Хайли.

— О! — Кейти размисли бързо и реши да попита за Една. — Там ли е госпожица Бърнс, моля?

За част от секундата настъпи пауза, последвана от отговор:

— Госпожица Бърнс днес няма да бъде на работа. Обади се, че е неразположена. Аз съм госпожа Фицджералд.

Кейти си даде сметка колко много разчиташе да си поговори с Една.

— Съжалявам, че госпожица Бърнс не е добре.

След което обясни накратко, че доктор Хайли очаква обаждането й и че освен това би искала да се срещне с доктор Фукито. Госпожа Фицджералд я помоли да изчака и след малко се обади отново.

— И двамата ще ви приемат, разбира се. Доктор Фукито е свободен всеки петнадесет минути преди кръгъл час през времето от два до пет, а доктор Хайли предпочита да се срещне с вас в три часа, ако това ви устройва.

— Добре, значи в три часа с доктор Хайли — каза Кейти, — и освен това, моля, потвърдете три и четиридесет и пет за доктор Фукито.

Затвори телефона и се задълбочи в документацията на бюрото си.

По обяд Морийн Кроули, една от секретарките, надникна в кабинета й и предложи да й донесе сандвич. Погълната от подготовката за делото си в петък, Кейти кимна утвърдително.

— Шунка с ръжен хляб, горчица, маруля и черно кафе — каза Морийн.

Кейти вдигна поглед с изненада.

— Наистина ли съм толкова предсказуема?

Момичето беше около деветнадесетгодишно, с буйни червеникаворуси коси, смарагдовозелени очи и прекрасен блед тен, какъвто имаха само истинските червенокоси.

— Кейти, трябва да ти кажа, че по отношение на храната действаш като по шаблон.

Вратата зад нея хлопна.

„Направо си светнала“… „Все едно че си на бдение при мъртвец“… „Действаш по шаблон“.

Кейти преглътна твърдата буца, заседнала в гърлото й, и с удивление си даде сметка, че всеки момент ще се разплаче. Трябва да съм болна, щом ставам толкова чувствителна, помисли си тя.

Когато сандвичът и кафето пристигнаха, тя започна да дъвче и отпива почти без да усеща какво яде. Делото, върху което се опитваше да се съсредоточи, беше абсолютна мъгла. Пред очите й непрестанно изникваше лицето на Ванджи Луис. Но защо го беше видяла в своя кошмар?

[1] Оперативно отстраняване на цялата матка. — Б.пр. ↑

16

Ричард Каръл беше прекарал тежка нощ. Телефонът звънна в единадесет часа, малко след като се прибра от къщата на Кейти, за да го уведомят, че в моргата има четири деца.

Той бавно остави слушалката. Живееше на седемнадесетия етаж в една висока сграда северно от моста „Джордж Вашингтон“. Понякога се взираше навън през заемащия цяла стена прозорец в небето на Ню Йорк, в колите, които профучаваха долу по Хенри Хъдзън Паркуей и в синьо-зелените светлини, очертаващи елегантния силует на моста „Джордж Вашингтон“.

Точно сега звъняха телефони, които щяха да уведомят родителите, че техните деца повече никога няма да се завърнат у дома.

Ричард се огледа из всекидневната. Беше удобно обзаведена, с огромен диван, широки кресла и ориенталски килим в синьо и кафяво, стенна библиотека и солидни дъбови маси, които някога бяха красили гостната във фермата на негов предшественик от Нова Англия. Оригинални акварели на морска тематика бяха окачени с вкус по стените. Ричард въздъхна. Дълбокият люлеещ се стол с кожена тапицерия беше до библиотеката. Смяташе да си приготви едно питие преди лягане, да почете един час и да заспи. Вместо това реши да отиде в моргата, за да бъде там, когато родителите дойдат да идентифицират децата си. Ясно беше, че почти нищо не можеше да се направи за тези хора, но щеше да се чувства по-добре, ако поне се опита.

Върна се в апартамента си едва към четири часа призори. Докато се обличаше, разсъждаваше дали тази работа не започва да го натъжава твърде много. Децата бяха направо премазани; ударът с колата е бил просто ужасен. И въпреки това се виждаше колко са били красиви. Едното момиче просто го очарова. Имаше тъмни коси, тънък правилен нос и дори в смъртта беше елегантна и грациозна.

Напомни му за Кейти.

Мисълта, че в понеделник вечерта Кейти бе претърпяла автомобилна злополука, отново го разтърси. Струваше му се, че бяха напреднали на светлинни години в отношенията си само за тези няколко часа, които бяха прекарали заедно по време на вечерята.

От какво се страхуваше тя, горкото дете? Защо не можеше веднъж завинаги да се прости с Джон де Мейо? Защо не беше способна да каже просто: „Благодаря ти за спомените“ и да продължи напред?

Докато си лягаше, се почувства доволен, че все пак бе успял поне малко да помогне на родителите. Бе успял да ги убеди, че децата са починали моментално, без изобщо да разберат или да почувстват нещо.

Спа неспокойно два часа и в седем вече беше в кабинета си. Няколко минути по-късно дойде информация, че някаква старица се е обесила в един порутен квартал на Честър — малко градче в северната част на окръга. Отиде на мястото. Мъртвата беше осемдесет и една годишна, крехка и подобна на птичка. На роклята й беше забодена бележка: „Вече никой не остана. Толкова съм болна и уморена! Искам да бъда със Сам. Простете за неприятностите.“

Бележката изведе на фокус нещо, което от известно време непрестанно тормозеше Ричард. От всичко, което беше чул за Ванджи Луис, изглеждаше логично, ако се беше самоубила, да е оставила някакво писмо, за да обясни постъпката си или да хвърли вината върху съпруга си.

Повечето жени оставяха бележки.

Когато се върна в прокуратурата, Ричард се опита да позвъни на Кейти с надеждата да я хване между две съдебни заседания. Искаше просто да чуе гласа й. По някаква причина предната вечер се бе почувствал притеснен да я остави сама в тази голяма къща. Но не успя да се свърже.

Защо не можеше да се освободи от усещането, че тя мислеше за нещо, което я тревожеше?

Отново отиде в лабораторията и работи непрекъснато до четири и половина. Когато се върна в кабинета си, прегледа оставените съобщения и с голямо удоволствие констатира, че Кейти го бе потърсила в отговор на неговите обаждания. А защо не, запита се той цинично. Един помощник-прокурор не би пренебрегнал обажданията на съдебния лекар. Бързо й позвъни. От централата на прокуратурата отговориха, че Кейти си е тръгнала и повече няма да се връща. Не знаеха къде е отишла.

По дяволите!

Това означаваше, че днес няма да може да разговаря с нея. Щеше да вечеря в Ню Йорк в компанията на Кловис Симънс, актриса в една от сапунените опери. Кловис беше приятна. Той винаги се забавляваше добре в нейно присъствие, но симптомите говореха, че тя почваше да става сериозна.

Ричард взе решение. Това щеше да бъде последният път, в който извеждаше Кловис. Не беше честно по отношение на нея. Отказвайки да разсъждава над причината за това внезапно решение, той се облегна назад и се намръщи. Някаква подсъзнателна тревога му изпращаше предупредителен сигнал. Това му припомни едно пътуване в Мидуест, когато радиостанцията внезапно обяви повишена бдителност за действащо торнадо. Предупреждението беше сигурната работа. А бдителността предполагаше потенциална тревога.

Той не преувеличаваше, когато каза на Скот, че Ванджи Луис или е трябвало да роди това бебе, или много скоро е нямало да има нужда от цианкалия. Още колко жени, включени в проекта за забременяване и майчинство към болницата „Уестлейк“, изпадаха в това състояние? Моли говореше разпалено за гинеколога, защото една от нейните приятелки беше изкарала успешна бременност. А провалите? Колко ли са те досега? Имаше ли нещо необичайно в степента на смъртност сред пациентките на „Уестлейк“? Ричард включи интеркома и помоли секретарката да влезе при него.

Мардж беше в средата на петдесетте. Сивеещата й коса беше старателно накъдрена в стила, популяризиран от прехвърлилата шестдесетте Жаклин Кенеди. Полата й беше два-три сантиметра над заоблените й колене. Приличаше на домакиня от предградията, която участва в телевизионно шоу. Всъщност беше отлична секретарка, която искрено се наслаждаваше на несекващата драма в отдела.

— Мардж — каза той. — Имам известни подозрения. Искам да направя неофициално разследване на болницата „Уестлейк“ — само секцията за майчинство. Този проект за забременяване се изпълнява вече близо осем години. Искам да знам колко пациентки са починали при раждане или вследствие усложнения по време на бременността, какво е съотношението между смъртните случаи и броя на лекуваните там пациентки. Не желая да се разчува, че проявявам интерес. Затова не искам да моля Скот да ми разреши официална проверка на документацията. Познаваш ли някого там, който би могъл да ти даде нужните сведения без много шум?

Мардж направи гримаса. Носът й, подобен на малка остра човка на канарче, се сбърчи.

— Нека да помисля.

— Добре. И още нещо. Провери дали има регистрирани някакви обвинения и заведени дела срещу лекарите в секцията по майчинство. Не ме интересува дали тези дела са били прекратени, или не. Искам да знам причината за тях, ако такава изобщо съществува.

Удовлетворен, че е дал ход на разследването, Ричард побърза да се прибере, за да си вземе душ и да се преоблече. Секунда след като напусна кабинета си, по телефона го потърси доктор Дейвид Брод от болницата „Маунт Синай“. Съобщението, което Мардж прие, гласеше, че Ричард трябва да се свърже с доктор Брод на следващата сутрин. Въпросът бил спешен.

17

Кейти тръгна за болницата в три без четвърт. Времето бе мрачно, облачно и студено. Поне топлината от колите беше разтопила лапавицата по пътищата. Когато стигна до мястото, където бе претърпяла произшествието, тя съзнателно намали, докато вземаше завоя.

Пристигна няколко минути по-рано от определения час, но можеше и да си спести времето. Госпожа Фицджералд на рецепцията беше хладно любезна и когато Кейти я попита дали често замества Една, тя отговори доста сковано:

— Госпожица Бърнс почти никога не отсъства, тъй че рядко ми се налага да я замествам.

Кейти остана с усещането, че отговорът й е ненужно отбранителен. Заинтригувана, тя реши да продължи:

— Толкова съжалявам, че госпожица Бърнс е болна днес — добави тя. — Нищо сериозно, надявам се?

— Не. — Жената беше явно напрегната. — Просто някаква вирусна история. Утре ще бъде тук, сигурна съм.

Няколко бъдещи майки чакаха в приемната, но те се бяха задълбочили в списания. Нямаше начин Кейти да подхване с тях непринуден разговор. Една бременна с подпухнало лице и бавни, тромави движения излезе от коридора, който водеше към лекарските кабинети. Телефонът на бюрото иззвъня. Обслужващата рецепцията вдигна слушалката.

— Госпожо Де Мейо, доктор Хайли ще ви приеме веднага — каза тя и гласът й прозвуча с нескрито облекчение.

Кейти тръгна бързо по коридора. Кабинетът на Хайли беше първият, спомни си тя. Като изпълни написаните указания да почука и тогава да влезе, тя отвори вратата и пристъпи в средния по големина кабинет. Той притежаваше атмосферата на уютно работно помещение. Едната стена беше заета с рафтове книги. Почти цялата втора стена бе покрита със снимки на майки с бебета. До украсеното с богата дърворезба бюро имаше масивен стол. Кейти си спомни, че освен с тази стая доктор Хайли разполага с помещение за прегледи, с лаборатория и комбиниран бокс-стерилизатор за инструментите. Докторът седеше зад бюрото си и щом я видя, стана, за да я поздрави.

— Госпожо Де Мейо.

Тонът му беше любезен, със слаб, едва доловим британски акцент. Беше среден на ръст, около метър и седемдесет и пет. Лицето му с гладка кожа и заоблени страни завършваше с месеста овална брадичка. Тялото му създаваше впечатление за сила, овладяна и внимателно контролирана. Имаше вид на човек, склонен към напълняване. Оредяващата пясъчноруса коса, тук-там прорязана от сиви нишки, бе грижливо сресана на път. Вежди и мигли със същия пясъчен оттенък подчертаваха изпъкнали стоманеносиви очи. Ако чертите му се разглеждаха поотделно, той не беше привлекателен мъж, но външността му като цяло беше впечатляваща и властна.

Кейти се изчерви, осъзнавайки, че той е наясно с начина, по който тя го оглеждаше, и това далеч не му доставяше удоволствие. Седна бързо и за да наложи тон на разбирателство, му благодари за телефонното обаждане.

Той възрази:

— Бих искал да имате за какво да ми благодарите. Ако бяхте казали на лекаря от спешното отделение, че сте моя пациентка, той щеше да ви даде стая в западното крило. Много по-удобна, уверявам ви, но със същия изглед — добави той.

Кейти беше започнала да рови в чантата си за бележник и нещо за писане. Сега бързо вдигна поглед.

— Изглед… Всичко би било по-хубаво от онова, което ми се стори, че видях онази нощ. Защо…

Наложи си да спре. Бележникът, който стискаше в ръка, й напомни, че е тук по работа. Какво щеше да си помисли той за нея, ако я чуе да говори за кошмари? Както седеше на този твърде нисък и мек стол, тя несъзнателно се помъчи да изправи гръб.

— Докторе, ако не възразявате, нека първо да поговорим за Ванджи Луис — усмихна се тя. — Мисля, че поне за няколко минути ще си сменим ролите. Сега аз ще задавам въпроси.

Изражението му стана сурово.

— Бих искал да си бяхме сменили ролите по друга, по-приятна причина. Горкото момиче. Откакто разбрах, не съм в състояние да мисля за нищо друго.

Кейти кимна.

— Аз познавах Ванджи съвсем бегло и трябва да кажа, че реагирах по същия начин. А сега, става въпрос за обичайна практика, разбира се, но след като няма оставено писмо, от прокуратурата държим на сведения за психическото състояние на жертвата. — Тя направи пауза и после попита: — Кога за последен път видяхте Ванджи Луис?

Той се облегна назад. Сплете пръсти на гърдите си, с което показа безупречно поддържан маникюр. Заговори бавно:

— Беше миналият четвъртък вечерта. Държах госпожа Луис да идва на консултации поне веднъж седмично, тъй като бе навлязла във втората половина на бременността си. Картонът й е тук.

И той посочи към кафявата папка на бюрото си. Отгоре имаше етикет: ЛУИС, ВАНДЖИ. Съвсем безлично, помисли си Кейти, просто нещо, което напомняше, че точно преди една седмица Ванджи беше лежала в помещението за прегледи, съседно на този кабинет, за да й бъде премерено кръвното налягане и да бъдат чути тоновете на бебето.

— Какво беше физическото и емоционалното състояние на госпожа Луис?

— Нека първо характеризирам физическото й състояние. Беше тревожно, разбира се. Имаше опасност от токсична бременност, която аз следях изключително внимателно. Но, виждате ли, всеки допълнителен ден износване на плода увеличаваше шансовете му за оцеляване.

— Съществуваше ли възможност да износи бебето до определения термин?

— Изключено. Всъщност миналия четвъртък аз предупредих госпожа Луис, че е много възможно в рамките на следващите две седмици да ни се наложи да я вземем в болница и да предизвикаме преждевременно раждане.

— Тя как реагира на това?

Той се намръщи.

— Очаквах госпожа Луис да се тревожи за живота на детето. Но истината е, че колкото повече приближаваше самото раждане, то я изпълваше с нарастващ ужас. Поне аз бях с това усещане. Даже ми е минавало през ума, че е като малко момиченце, което иска да си играе на семейство, но би се ужасило, ако куклата му се превърне в истинско бебе.

— Разбирам — каза Кейти, като драскаше замислено в бележника си. — И все пак Ванджи проявяваше ли признаци на явна депресия?

Доктор Хайли поклати глава.

— Не съм констатирал такива. Мисля, че на този въпрос най-добре ще ви отговори доктор Фукито. Той я видя в понеделник вечерта и е много по-компетентен в разпознаването на симптомите на депресия, дори и когато не са ясно изразени. Моето общо впечатление е, че тя бе започнала да се поддава на непрестанно нарастващ ужас от раждането.

— Един последен въпрос — продължи Кейти. — Кабинетът ви е точно до този на доктор Фукито. В някакъв момент в понеделник вие видяхте ли госпожа Луис?

— Не.

— Благодаря ви, докторе. Бяхте много отзивчив. — Тя пусна бележника обратно в чантата си. — Сега е ваш ред да задавате въпроси.

— Те не са много. Снощи ми отговорихте на повечето от тях. Когато приключите разговора с доктор Фукито, моля, идете в стая 101 в другото крило на болницата. Там ще ви бъде направено кръвопреливане. После изчакайте около половин час, преди да седнете отново зад волана.

— Мислех, че това се отнася за хора, които дават кръв — каза Кейти.

— Просто за по-голяма сигурност, че няма да се получи някаква реакция. Освен това… — Той бръкна в дълбокото странично чекмедже на бюрото си. Вътре Кейти зърна малки шишенца в безупречен ред. Докторът избра едно, в което имаше десетина хапчета. — Тази вечер вземете първото — каза той. — Утре продължете с едно хапче на четири часа, в петък също. Тези в шишенцето точно ще ви стигнат. Трябва да подчертая, че е много важно да не ги забравите. Както знаете, ако проблемът ви не се разреши с тази операция, ще се наложи да обсъдим по-радикални хирургически мерки.

— Ще вземам хапчетата, докторе — каза Кейти.

— Добре. Ще постъпите тук в петък към шест часа вечерта.

Кейти кимна.

— Хубаво. Точно по това време ще правя късната си визитация и ще мина да ви видя. Не се притеснявате, надявам се?

Още при първата им среща тя бе споделила страха си от болници и сега отвърна:

— Не, не особено.

Той я изпрати до вратата на кабинета си и каза тихо:

— В такъв случай до петък, госпожо Де Мейо.

18

Хората от следователския екип на Фил Кънингам и Чарли Нюджънт се върнаха в прокуратурата към четири часа, обхванати от напрегнатата възбуда на хрътки, подгонили плячката си. Втурнаха се в кабинета на Скот Майерсън и незабавно изложиха пред него онова, което бяха установили.

— Съпругът е лъжец — заяви рязко Фил. — Трябвало е да се върне вчера сутринта, но в един от двигателите на самолета се появила повреда. Кацнали в Чикаго, за да оставят пътниците, и след това направили празен курс обратно до Ню Йорк. Тъй че си е пристигнал още в понеделник вечерта.

— В понеделник вечерта? — възкликна Скот.

— Да. И си е взел стая в „Холидей Ин“ на Западна петдесет и седма улица.

— Откъде разбрахте?

— Взехме списък на екипажа от последния му полет и разговаряхме с всеки поотделно. Старши стюардът живее в Ню Йорк. Луис го закарал до Манхатън и после двамата вечеряли заедно. Луис му сервирал някаква измислица, че жена му била заминала и той решил да остане в града за някакво представление.

— Казал е това на старши стюарда?

— Аха. Първо спрял при „Холидей Ин“, регистрирал се и чак след това двамата отишли да вечерят. Старши стюардът го оставил в седем и двадесет. След това Луис си взел колата и според данните от гаража бил навън около два часа. Върнал я към десет часа и обърни внимание — в полунощ излязъл отново и се прибрал към два часа.

Скот подсвирна.

— Излъгал е нас за полета си. Излъгал е старши стюарда за жена си. Бил е някъде с колата си между осем и десет вечерта и между дванадесет и два часа след полунощ. Кога каза Ричард, че е починала Ванджи Луис?

— Между осем и десет — обади се Ед.

През цялото време Чарли Нюджънт мълчеше. Сега каза:

— И още нещо. Луис си има приятелка, стюардеса от „Пан Ам“. Казва се Джоун Мур. Живее на Източна осемдесет и седма улица, номер 201. Портиерът ни каза, че вчера сутринта си пристигнала от летището заедно с капитан Луис. Той я докарал с колата си. Двамата отишли на кафе в дрогерията отсреща, но преди това тя си оставила пътната чанта при портиера.

Скот потропваше с молива си по бюрото — сигурен знак, че се кани да даде конкретни нареждания. Помощниците му чакаха с бележници в ръце.

— Часът е четири — каза рязко Скот. — Съдиите скоро приключват работа. Свържете се по телефона с някой от тях и го помолете да изчака петнадесетина минути. Кажете му, че искаме официално разрешително за обиск.

Фил скочи от стола си и се пресегна за телефона.

— А ти — Скот посочи към Чарли, — разбери кои погребален агент е поел грижата за тялото на Ванджи в Минеаполис. Свържи се с него. Тялото не трябва да се погребва. Много внимавай Крис Луис да не реши да го кремират. Може да ни потрябва. Той каза ли кога се връща?

Чарли кимна.

— Спомена, че си идва утре, веднага след опелото и погребението.

Скот изръмжа:

— Разбери с кой самолет и го чакай на летище? Покани го да дойде тук на разпит.

— Значи не смяташ, че ще се опита да избяга? — полита Чарли.

— Не. Ще се опита да ни метне. Ако има мозък в главата си, ще му е ясно, че не разполагаме с нищо конкретно срещу него. Освен това искам да разговарям с приятелката му. Какво знаете за нея?

— Живее в един апартамент с още две стюардеси. Възнамерява да се премести в подразделението на „Пан Ам“ за Латинска Америка и да лети за Маями. В момента е във Форт Лодърдейл, подписва договор за наем на апартамент. Ще се върне в петък следобед.

— Посрещнете и нейния самолет — нареди Скот. — Поканете я тук за няколко въпроса. Къде е била в понеделник вечерта?

— В самолета на път за Ню Йорк. Абсолютно сме сигурни.

— Добре. — Той млъкна за момент. — И още нещо. Искам запис на телефонните разговори от къщата на семейство Луис, особено от последната седмица. Когато правите обиска, вижте дали някой от апаратите не е свързан със службата за приемане на телефонни обаждания. Той е пилот от авиолиниите. Би било логично да има такъв.

Фил Кънингам точно затваряше телефона.

— Съдия Хейууд ще изчака.

Скот се пресегна към телефона, бързо набра кабинета на Ричард, попита за него и тихо изруга:

— По дяволите! Единственият ден, в който си тръгва рано, трябва задължително да е точно днес!

— Сега ли ти е нужен? — попита Чарли с малко особен тон.

— Искам да зная какво имаше предвид, когато каза, че нещо не пасвало. Помните ли тази забележка? Може да е важно да знаем за какво става въпрос. Добре, Да се захващаме за работа. Докато правите обиска, претърсвайте всяко ъгълче. И гледайте за цианкалий. Трябва незабавно да открием откъде Ванджи Луис е взела цианкалия, причинил смъртта й. Или как се е сдобил с него капитан Луис — добави той тихо.

19

За разлика от кабинета на доктор Хайли, този на доктор Фукито изглеждаше по-просторен и светъл. Бюрото с издължени, елегантни линии заемаше по-малко място от масивното английско писалище на доктор Хайли. Също така елегантни столове с камъшитови облегалки, тапицирани седалки и дръжки, както и подходящ шезлонг заменяха масивните кожени кресла от другия кабинет. Вместо стената със снимки на майки и бебета в рамки, доктор Фукито притежаваше серия изключителни репродукции на гравюри върху дърво в стил Юкийо-е[1].

Доктор Фукито бе висок за японец. Освен, помисли си Кейти, стойката му да е толкова изправена, че да го прави по-снажен. Не, прецени тя, действително е някъде към метър и седемдесет и пет.

Също като колегата си, доктор Фукито беше със скъпо и в същото време консервативно облекло. Костюмът му от фин плат на тънко райе бе изискано подчертан от светлосиня риза и тъмносиня копринена вратовръзка. Косите и тънките, безупречно поддържани мустачки допълваха бледозлатистия тен и кафявите очи, малко по-кръгли от типичната бадемовидна форма. Както по азиатските, така и по критериите на бялата раса той бе изключително красив мъж.

И може би много добър психолог, помисли си Кейти докато съвсем преднамерено ровеше за бележника си, печелейки малко време за впечатления.

Срещата й с доктор Фукито миналия месец бе кратка и непринудена. Тогава той й обясни с усмивка:

— Утробата е една удивителна част от женската анатомия. Понякога нередовен или нетипичен мензис може да бъде симптом за сериозен емоционален проблем.

— Съмнявам се — отвърна Кейти. — Майка ми години наред беше със същите оплаквания, а тази особеност, доколкото разбирам, се предава по наследство.

Зададе й въпрос за личния й живот:

— А ако един ден се наложи хистеректомия? Как бихте се чувствали?

— Ужасно — отвърна Кейти. — Винаги съм искала да имам семейство.

— В такъв случай планирате ли скорошен брак? Имате ли връзка с някого?

— Не.

— Защо не?

— Защото точно в момента съм по-заинтригувана от работата си. — Тя рязко прекъсна интервюто: — Докторе, много сте любезен, но аз нямам емоционални сътресения. Мога да ви уверя, че очаквам с нетърпение момента, когато ще бъда освободена от този проблем, но със сигурност мога да ви кажа, че той е чисто физически.

В същия момент той се изправи галантно и протегна ръка.

— Добре, ако възнамерявате да станете пациентка на Доктор Хайли, моля, не забравяйте, че аз съм тук. И ако настъпи момент, в който ви се прииска да споделите чувствата си с някого, аз съм на ваше разположение.

Няколко пъти през миналия месец Кейти за момент си казваше, че може би не беше лоша идея да си поговори с него, да получи професионална оценка за емоционалното си състояние. Всъщност това не й ли хрумна много по-скоро… например след снощната вечеря с Ричард?

Като изтласка тази мисъл от съзнанието си, тя се изправи и вдигна химикалката. Ръкавът й се запретна и разкри превързаната й ръка. За нейно облекчение, той не й зададе никакъв въпрос.

— Докторе, както знаете, една пациентка — ваша и на доктор Хайли — Ванджи Луис, е починала в понеделник вечерта.

Тя забеляза, че веждите му леко се повдигнаха. Дали беше, защото бе очаквал тя да потвърди, че Ванджи се е самоубила?

— Докторе, вие сте видели Ванджи към осем часа същата вечер, нали така?

Той кимна.

— Приех я точно в осем часа.

— Колко време остана при вас?

— Около четиридесет минути. Обади се в понеделник следобед и поиска час. В понеделник обикновено работя до осем и всички часове бяха заети. Казах й го и й предложих да дойде във вторник сутринта.

— Тя как реагира?

— Разплака се по телефона. Беше много разстроена и, разбира се, аз й казах да дойде, но мога да я приема едва в осем.

— Защо беше толкова разстроена, докторе?

Той говореше бавно, като внимателно подбираше думите си.

— Скарала се със съпруга си. Беше убедена, че той не я обича и изобщо не иска бебето. Напрежението от бременността беше започнало да й се отразява зле чисто физически. Всъщност тя беше доста незряла… — единствено дете, невероятно разглезено и обграждано с изключително внимание. Физическият дискомфорт й беше противен, а предстоящото раждане беше започнало да я ужасява.

Неволно отмести поглед вдясно от бюрото си. Тя беше седяла на онзи стол в понеделник вечерта в дългия си сукман, който я обгръщаше до петите. Въпреки твърденията си, че иска бебето, Ванджи мразеше дрехите за бременни, беше й отвратително, че е загубила линията си. През последния месец се опитваше да скрие наедрялото си тяло и отеклия крак, като носеше дрехи, които стигаха до пода. Беше цяло чудо, че не се препъваше, както й се замотаваха около краката.

Кейти го изгледа с любопитство. Този човек беше нервен. Какъв съвет беше дал на Ванджи, та да се втурне навън, да се прибере вкъщи и да се самоубие? Или я бе пратил при убиец, ако подозрението на Ричард беше основателно? Скандалът. Крис Луис не беше признал, че двамата с Ванджи са се карали. Като се приведе бързо напред, Кейти попита:

— Докторе, аз разбирам, че искате да спазите поверителността на онова, което ви е споделила госпожа Луис, но става въпрос за официално разследване. Необходимо е да знаем всичко, което можете да ни кажете за разправията между Ванджи Луис и нейния съпруг.

Стори му се, че гласът на Кейти идва някъде отдалече. Представи си очите на Ванджи, пълни с ужас и вперени в него. С невероятно усилие изтласка образа й от мислите си и погледна Кейти.

— Госпожа Луис ми каза, че според нея съпругът й е влюбен в друга жена и че тя го обвинила в това. По думите й тя го предупредила, че разбере ли коя е, щяла да превърне живота й в ад. Беше ядосана, притеснена, отчаяна и уплашена.

— А вие какво й казахте?

— Обещах й, че непосредствено преди и по време на раждането ще й бъде предоставено всичко, което ще и помогне да се чувства добре. Казах й, че се надяваме да роди без усложнения бебето, за което винаги е мечтала, и че може би това ще бъде средството, което ще осигури повече време на брака й.

— Тя как реагира на думите ви?

— Започна да се успокоява. Но после аз реших, че се налага да я предупредя, че след раждането на бебето, ако отношенията между нея и съпруга й не се стабилизират, тя ще трябва да помисли за възможността да прекрати този брак.

— И после?

— Тя се разгневи. Закле се, че никога няма да позволи на съпруга си да я изостави, че и аз, като всички други, съм бил на негова страна. Стана и грабна палтото си.

— А вие какво направихте, докторе?

— Явно нямаше какво повече да направя. Казах й да се прибере, да се наспи добре и да ми се обади на другата сутрин. Осъзнах, че за нея е твърде рано да обсъжда очевидно безспорния факт, че капитан Луис иска развод.

— И тя си тръгна?

— Да. Беше оставила колата си в дъното на паркинга. Понякога ме молеше да я пускам през другата врата, която използвах само аз, за да излезе направо отзад. В понеделник вечерта изобщо не ме попита, а просто излезе от там.

— И повече не ви се обади?

— Не.

— Разбирам. — Кейти стана и отиде до стената с картините. Искаше да накара доктор Фукито да продължи да говори. Той криеше нещо. Беше много напрегнат.

— В понеделник вечерта аз самата бях пациентка във вашата болница, докторе — каза тя. — Претърпях лека автомобилна катастрофа и ме докараха тук.

— Радвам се, че е била лека.

— Да. — Кейти застана до една от картините — „Малък път в Ябу Коджи Атагошита“. — Чудесна е — каза тя. — И е от серията „Сто изгледа от Йедо“, нали, докторе?

— Да. Имате чудесни познания по японско изобразително изкуство.

— Всъщност не. Съпругът ми беше специалист. Някои неща научих от него, освен това имам репродукции от въпросната серия, но тази е просто великолепна. Интересна идея, нали — да се представят сто изгледа от едно и също място?

Той стана бдителен. Стисна устни в сурова непреклонност, но Кейти стоеше с гръб към него и не го видя. После се обърна.

— Докторе, докарали са ме тук към десет часа в понеделник вечерта. Можете ли да ми кажете дали е възможно Ванджи Луис да не си е тръгнала в осем часа, да е останала в болницата и в десет часа, когато са ме докарали в полусъзнание, да съм я видяла?

Доктор Фукито впери поглед в Кейти. Усети как по кожата му започна да пъпли лепкав страх. Направи усилие да се усмихне.

— Не виждам по какъв начин — отвърна той.

Но Кейти забеляза, че кокалчетата му бяха побелели, като че ли насила се задържаше на стола си, за да не избяга, и нещо… гняв или страх… проблесна в очите му.

[1] „Този преходен свят“ — популярна японска школа за изобразително изкуство, възникнала през XVII век, претворяваща обикновения живот. — Б.пр. ↑

20

В пет часа Гъртруд Фицджералд включи телефона към телефонния секретар и заключи рецепцията. Нервно набра номера на Една. Отново не отговаряше никой. Без съмнение напоследък Една пиеше все повече и повече. Но тя беше толкова ведър и добър човек. Наистина обичаше всички. Гъртруд и Една често обядваха заедно, обикновено в стола на болницата. Понякога Една казваше: „Нека да излезем и да си хапнем нещо вкусно.“ А това означаваше, че иска да отиде в кръчмата близо до болницата, където можеше да си пийне един коктейл „Манхатън“. В такива дни Гъртруд се опитваше да я накара да се ограничи с едно питие. Понякога се шегуваше с нея: „Скъпа, довечера можеш да си позволиш и два коктейла.“

Гъртруд разбираше потребността на Една да пие. Самата тя не го правеше, но изпитваше същото изгарящо чувство за празнота, когато всичко, което правиш, е да ходиш на работа, а после се прибираш вкъщи и се втренчваш в четирите голи стени. Понякога двете с Една се смееха на разни статии, в които те съветват да се захванеш с йога или тенис, да се запишеш в клуб за наблюдаване на птици или да започнеш някакъв курс. Тогава Една обичаше да казва: „Аз не мога да си кръстосам дебелите крака, камо ли да докосна земята, без да свивам колене. Алергична съм към птици и в края на деня съм твърде изморена, за да си тормозя главата с историята на Древна Елада. Просто ми се иска някъде да срещна добър човек, който желае да се прибира при мен вечер и, повярвай ми, изобщо няма да ме интересува дали хърка.“

Гъртруд беше вдовица от седем години, но поне й оставаха децата и внуците, които се интересуваха от нея, обаждаха й се, а понякога вземаха по няколко стотачки назаем. Хора, които имаха нужда от нея. Истина си беше, че тя също изживяваше свои периоди на самота, но не беше като при Една. Тя беше живяла. Беше на шестдесет и две години, в добро здраве и имаше към какво да се завръща в спомените си.

Доктор Хайли беше наясно, че тя излъга, когато каза, че Една се обадила, за да каже, че е болна. Изобщо не се съмняваше в това. Но Една й беше признала как докторът я предупредил за пиенето. А тя имаше нужда от тази работа. Преди да умрат, възрастните й родители й струваха цяло състояние. Не че Една се беше оплакала. Тъжното беше, че сега даже й липсваха и тя тъгуваше, че вече не са край нея.

Ами ако Една не е пила? Ако й е прилошало или нещо такова? От мисълта за това дъхът й секна. Нямаше две мнения по този въпрос — трябваше да отиде у Една и да провери какво става. Още сега щеше да мине, нали беше с кола. Ако я завари да пие, ще я накара да престане и ще й помогне да изтрезнее. Ако е болна, просто ще се погрижи за нея.

След като успокои съвестта си, Гъртруд бързо стана от бюрото. И още нещо. Тази госпожа Де Мейо от прокуратурата. Беше ужасно мила, но си беше ясно, че много държи да говори с Една за нещо. Може би утре ще я потърси по телефона. Какво ли искаше от нея? Какво можеше да й каже Една за госпожа Луис?

Този проблем ангажира мисълта на Гъртруд през шестте мили, които трябваше да измине с колата си до апартамента на Една. Но все още не бе готова с отговора, когато навлезе в паркинга за гости зад нейната секция и заобиколи към входната й врата.

Лампите светеха. Въпреки че завесата беше спусната, Гъртруд забеляза светлина, която идваше от всекидневната и малката трапезария. Когато приближи вратата, отвътре долови приглушени гласове. Телевизорът, разбира се.

За момент я обзе раздразнение. Наистина щеше да се ядоса, ако намери Една да си седи тихо и спокойно на канапето и дори да не благоволява да вдига телефона. Тя, Гъртруд, беше свършила своето, беше прикрила отсъствието й и сега беше шофирала цели шест мили, за да се увери, че приятелката й не е в беда.

Гъртруд натисна звънеца и чу как звънна два пъти. Изчака малко и въпреки че слушаше напрегнато, не долови забързани към вратата стъпки, нито познатия глас, който да извика: „Идвам“. Може би Една точно си плакне устата. Вечно се страхуваше, че някой от двамата лекари може да се отбие да й остави спешна работа. Беше се случвало няколко пъти, когато Една отсъстваше от болницата. Точно тогава доктор Хайли беше разбрал за нейния проблем.

Успокоителният звук от стъпки или глас все така не се чуваше. Докато натискаше отново звънеца, Гъртруд усети, че я побиват тръпки. Може да е заспала. Беше толкова студено. Самата тя копнееше да си е у дома. След като натисна звънеца четири пъти, раздразнението й премина и отстъпи място на тревогата. Нямаше какво повече да се мотае, нещо не беше наред и тя трябваше да влезе в апартамента. Домакинът, господин Крупшак, живееше точно отсреща през двора. Без да се бави, Гъртруд отиде у тях и му разказа цялата история. Той точно вечеряше и изглежда се подразни, но жена му Гейна се пресегна и взе връзката ключове, окачена на пирона над умивалника.

— Ще дойда с теб — каза тя.

Двете забързаха обратно през двора.

— Една е истинска приятелка — каза Гейна Крупшак. — Понякога вечер се отбивам при нея и двете си пийваме заедно. Моят мъж хич не понася алкохол, даже и вино. Точно снощи минах някъде към осем. Пийнах си с нея един „Манхатън“ и тя ми каза, че някаква пациентка, която много харесвала, се самоубила.

Двете жени бяха на малката веранда, през която се влизаше в апартамента. Жената на домакина премяташе връзката с ключове.

— Този е — измърмори тя, мушна ключа в ключалката и го завъртя. — Бравата има ей тук една дреболия… дето трябва малко да се размърда.

Ключалката щракна и докато говореше, Гейна отвори вратата.

В същия миг двете жени видяха Една: просната на пода, с подгънати под тялото крака. Синият й халат беше разтворен и под него се виждаше памучната й нощница. Сивеещата й коса се беше слепнала около лицето, очите й бяха изцъклени, а на темето си имаше засъхнала кръв, която изглеждаше като тъмночервена корона.

— Не… не! — Гъртруд усети как гласът й се извисява и преминава в писък, но не беше в състояние да го контролира. Затисна уста с кокалчетата на ръката си.

Гейна Крупшак едва успя да изрече:

— А снощи седях тук заедно с нея. И… — гласът на жената се прекърши, — тя беше доста зле… знаете какво искам да кажа… как й ставаше на Една… и все говореше за онази пациентка, която се самоубила. После се обади на съпруга й — Гейна започна да хлипа, — а ето че сега и самата Една е мъртва!

21

Крис Луис беше застанал до родителите на Ванджи вдясно от ковчега и безмълвно приемаше съболезнованията на приятели и познати. Когато им се обади за смъртта й, те се съгласиха тялото да бъде изложено само за роднини, на другата сутрин да бъде опелото и след това — погребението в най-тесен семеен кръг.

Вместо това, когато пристигна в Минеаполис следобед, той установи, че бяха уредили тялото да бъде изложено за посетители вечерта, а на другия ден, след службата в параклиса щеше да бъде съпроводено до гробищата от официален кортеж.

— Толкова много приятели ще искат да се сбогуват с малкото ни момиченце. Като си помисля, че преди два дни все още е била жива, а сега вече я няма… — ридаеше майка й.

Нима беше едва сряда? Крис имаше чувството, че бяха минали седмици, откакто се озова в тази кошмарна сцена в спалнята. Вчера сутринта.

— Милото ни дете, нали изглежда чудесно? — питаше майка й някакъв посетител, който току-що се бе приближил до ковчега.

„Малкото ни момиченце, милото ни дете.“ Само ако я беше оставила да порасне, помисли си Крис, всичко можеше да бъде толкова различно. Враждебността им към него беше овладяна, но се таеше под повърхността, готова да изригне.

— Едно щастливо момиче не прибягва до самоубийство — беше казала майка й осъдително.

Те изглеждаха съсипани и сломени от мъка — обикновени, отрудени хора, живели в лишения, за да обградят своето неочаквано красиво момиче с лукс, който го бе накарал да повярва, че желанията му са закон.

Дали щеше да им бъде по-леко, когато се разкриеше, че някой бе отнел живота на Ванджи? Или им дължеше това мълчание? По-добре ли щеше да бъде да не казва нищо, да ги предпази от този последен ужас?

Майка й вече се опитваше да си намери упование, да си съчини някаква версия, с която щеше да се примири:

— Крис е имал полет, а ние сме толкова далеч! Моето момиченце се е почувствало зле, пийнало е нещо и е заспало.

О, господи, помисли си Крис как хората изкривяват истината, изкривяват живота. Искаше да говори с Джоун. Тя толкова се разстрои, когато разбра за Ванджи, че едва намери сили да попита: „Дали е знаела за нас?“ Накрая беше принуден да признае за подозренията на Ванджи, че е увлечен по друга жена.

Джоун щеше да се върне от Флорида в петък вечерта. Той щеше да бъде отново в Ню Джърси утре следобед, веднага след погребението. Нямаше да каже нищо на полицията, преди да разговаря с Джоун, за да я предупреди, че може да бъде въвлечена във всичко това. Полицията щеше да търси мотив, който да го е тласнал към убийството на Ванджи. В техните очи Джоун щеше да бъде една чудесна причина.

Трябваше ли да остави всичко така, както си беше? Имаше ли право да намесва и Джоун, да разкрие нещо, което щеше още повече да нарани родителите на Ванджи?

Беше ли съществувал някой друг в нейния живот? Крис хвърли поглед към ковчега и се взря във Ванджи, в съвършено спокойното й лице и смирено скръстените й ръце. През последните няколко години те рядко бяха живели като мъж и жена. Лежаха един до друг като непознати — той — емоционално изсушен от безкрайните разправии, тя — с единственото желание да бъде глезена и приласкавана. Той дори й предложи отделни спални, но тя изпадна в истерия.

Ванджи забременя два месеца след като се преместиха в Ню Джърси. Когато той се съгласи на един последен опит да спасят брака си, усилията му бяха съвсем искрени. Но лятото се оказа ужасно. До август те вече почти не си говореха. Само веднъж, към средата на месеца, спаха заедно. Той си помисли, че е абсолютна ирония на съдбата след десет години съвместен живот тя да забременее точно когато той бе срещнал друга жена.

Едно подозрение, което Крис осъзнаваше, че се е таило някъде в подсъзнанието му, изведнъж изпъкна с цялата си натрапчивост. Беше ли възможно Ванджи да е имала връзка с някой друг, с мъж, който не е искал да поеме отговорност за нея и за бебето? Дали се беше скарала с него? Ванджи беше заплашила, че ако разбере с кого се вижда Крис, ще накара тази жена да съжалява, че не е мъртва. Ами ако самата тя е имала връзка със семеен мъж и го е засипвала със същите истерични заплахи?

Крис си даваше сметка, че се ръкува, изрича благодарности, че гледа познати лица и всъщност изобщо не ги вижда: съседи от жилищния блок, в който живееха двамата с Ванджи, преди да се преместят в Ню Джърси, приятели от авиолиниите, познати на родителите на Ванджи. Неговите собствени родители се бяха уединили чак в Северна Каролина. И двамата не бяха добре. Беше им казал в това студено време да не тръгват за Минеаполис.

— Много съжалявам — мъжът, който стисна ръката му, бе в средата на шестдесетте. Беше слаб, но с някаква сурова привлекателност, с посребрени коси и гъсти вежди над бдителни, проницателни очи.

— Аз съм доктор Сейлъм — каза той. — Емет Сейлъм. Ванджи се роди при мен и аз бях първият й гинеколог. Тя бе едно от най-великолепните създания, който съм докарвал на бял свят, такава си остана до края. Съжалявам, че ме е нямало, когато ме е търсила в кабинета ми в понеделник.

Крис впери поглед в него.

— Ванджи ви е звънила в понеделник?

— Да. Сестрата ми каза, че била много разстроена. Искала да ме види незабавно. Аз имах семинар в Детройт, но сестрата й дала час за днес. Доколкото разбирам, възнамерявала е вчера да пристигне. Може би щях да успея да й помогна.

Защо Ванджи се беше обадила на този човек? Защо? Крис имаше чувството, че не е способен да мисли. Какво можеше да я накара да се върне при един лекар, когото не е виждала от години? Тя не беше добре, но ако е искала консултация, защо точно при лекар на хиляда и триста мили от Ню Джърси?

— Ванджи беше ли болна от нещо? — Доктор Сейлъм го гледаше с любопитство и очакваше отговор.

— Не, болна не — отвърна Крис. — Както вероятно знаете, тя очакваше бебе. Беше много трудна бременност още от самото начало.

— Ванджи очакваше какво? — Гласът на лекаря се извиси. Той се втренчи в Крис удивен.

— Зная. Тя също почти бе загубила надежда. Но в Ню Джърси започна терапия по проекта „Забременяване и майчинство Уестлейк“. Може да сте чували за него или за доктор Хайли… Доктор Едгар Хайли?

— Капитан Луис, мога ли да разговарям с вас? — Погребалният агент го хвана подръка и го поведе към личния си кабинет от другата страна на залата.

— Извинете — обърна се Крис към лекаря. Смутен от тревогата на погребалния агент, той позволи да бъде отведен в кабинета.

Човекът затвори вратата и погледна Крис.

— Току-що ми се обадиха от областната прокуратура на Вали, Ню Джърси — каза той. — Изпратено е и писмено потвърждение. Забранява ни се да погребем съпругата ви. Утре, веднага след опелото, тялото трябва да бъде върнато в кабинета на съдебния лекар във Вали.

Вече знаят, че не е самоубийство, помисли си Крис. Разбрали са. Не можеше да направи нищо, за да го скрие. Само да успее да говори с Джоун в петък вечерта, после щеше да разкаже в прокуратурата всичко, което знае или подозира.

Без да каже каквото и да било на погребалния агент, той се обърна и напусна кабинета. Искаше да говори с доктор Сейлъм, да разбере какво бе казала Ванджи на сестрата.

Но когато се върна в другото помещение, доктор Сейлъм го нямаше. Беше си тръгнал, без да говори с родителите на Ванджи. Майка й изтри подутите си очи с влажна смачкана кърпичка.

— Какво каза на доктор Сейлъм, че си замина по този начин? — попита тя. — Защо го разстрои така ужасно?

22

В сряда вечерта той се прибра в шест часа. Хилда точно си тръгваше. На простоватото й безизразно лице сега беше изписана предпазливост. Винаги се държеше надменно с нея. Знаеше, че тя държи на тази работа. И защо не? Къща, която беше винаги чиста; без господарка, която непрекъснато да дава нареждания; без деца, с тяхната вечна врява.

Без деца. Той отиде в библиотеката, наля си един скоч и замислено загледа през прозореца как масивното тяло на Хилда изчезна надолу по улицата към автобусната спирка, която се намираше през две преки.

Посвети се на медицината, защото майка му бе починала при раждане. Собственото му раждане. Помнеше натрупаните през годините истории, които понякога успяваше да разбере, разказвани от онзи плах, невзрачен човек, неговия баща. „Майка ти толкова много те желаеше. Знаеше, че подлага на риск собствения си живот, но това изобщо не я интересуваше.“

Седнал в аптеката в Брайтън, докато наблюдаваше как баща му изпълнява рецепти, той непрестанно задаваше въпроси: „Какво е това? Какъв ще бъде резултатът от него? Защо слагаш предупредителни етикети на тези шишенца?“ Беше очарован и попиваше информацията, която баща му с такава готовност му поднасяше — единствената тема, на която можеше да говори; единственият свят, който познаваше.

Постъпи в колеж по медицина и завърши между първите от своя клас. Предложиха им места на интернисти във водещи болници в Лондон и Глазгоу Вместо това той избра болницата „Крайст“ в Девън, с нейната възхитително оборудвана лаборатория. Тя предлагаше великолепни възможности за практика и изследователска работа. Стана щатен лекар. Бързо се наложи като добър гинеколог и авторитетът му непрестанно растеше.

А проектът му се бавеше, задържаше и проваляше поради невъзможността да направи нужните изследвания.

На двадесет и седем годишна възраст се ожени за Клер, далечна братовчедка на графа на Съсекс, която безкрайно го превъзхождаше по социално положение, но неговата репутация и блестящите му перспективи неутрализираха разликата.

И последвалото невероятно унижение. Той, който се занимаваше с раждане и оплождане, бе станал съпруг на ялова жена. Той, чиито стени бяха покрити със снимки на бебета, които без него никога не биха дошли на бял свят, той самият нямаше никаква надежда да стане баща.

Кога започна да мрази Клер? Трябваше му много време — цели седем години. Докато накрая разбра, че нея изобщо не я интересуваше, че това никога не я беше вълнувало, че разочарованието й беше фалшиво, че още преди брака им е знаела, че не може да забременее.

Той рязко се дръпна от прозореца. Предстоеше поредната студена, ветровита нощ. Защо февруари, най-късият месец в годината, винаги му се струваше най-дълъг? Когато всичко това свърши, ще си вземе отпуск. Започваше да става раздразнителен и невинаги успяваше да контролира нервите си.

За малко да се издаде тази сутрин, когато Гъртруд му каза, че Една се обадила, за да уведоми, че е болна. Вкопчи се в бюрото, без да откъсва поглед от побелелите си кокалчета. И после си спомни. Трепкащият пулс, който замираше, блуждаещият поглед, мускулите, които се отпускаха с настъпващия край. Гъртруд прикриваше приятелката си.

Гъртруд лъжеше!

Той нарочно придоби мрачно изражение. Когато й заговори, гласът му прозвуча преднамерено студено.

— Твърде неприятно е, че Една отсъства днес. Надявам се и очаквам утре да бъде тук.

Беше подействало. Видя го в начина, по който тя нервно облиза устни и отмести поглед. Повярва му, че отсъствието на Една го е разгневило. Вероятно знаеше, че й бе направил остра забележка за пиенето.

Гъртруд можеше да се окаже негов съюзник.

Полицията: „И как реагира докторът, когато му казахте, че госпожица Бърнс отсъства?“

Гъртруд: „Много се ядоса. Той е ужасно взискателен. Не обича да се нарушава редът.“

Липсващата обувка. Тази сутрин отиде в болницата почти на разсъмване и отново претърси целия паркинг и кабинета си. Дали Ванджи е била с нея, когато влезе при него в понеделник вечерта? Даваше си сметка, че не може да бъде сигурен. Тя пак носеше онзи дълъг сукман, върху който беше закопчала зимното си палто. Изглеждаше нелепо. Роклята беше твърде дълга, а връхната дреха стърчеше на корема й. Тя повдигна сукмана, за да му покаже отеклия си десен крак. Беше видял, че е обут в мокасина, но другият? Дали и лявата беше на крака й? Просто не знаеше.

Ако е паднала на паркинга, някой я е прибрал. Може би човекът по поддръжката я е намерил и я е изхвърлил. Често току-що изписани пациенти влачеха препълнени торби, натъпкани с всевъзможни, прибрани в последния момент лични вещи, които не се бяха побрали в куфара, и губеха неща между болничната стая и паркинга. Беше попитал на гишето за загубени вещи, но там нямаха никакви обувки. Може просто да е била изхвърлена в торбата за боклук.

Представи си как вдигна Ванджи от багажника на колата, как я понесе покрай рафтовете на гаража им. Те бяха отрупани с най-различни градинарски инструменти. Беше ли възможно загубената обувка да се е закачила за нещо стърчащо? Намереха ли я в гаража, това щеше да предизвика куп въпроси.

Ако на излизане от кабинета на доктор Фукито Ванджи е била без обувката, чорапът й щеше да бъде изцапан. Но пък малката веранда между двата кабинета беше покрита. Ако лявото й стъпало бе много изкаляно, той щеше да го забележи, когато я остави на леглото.

Ужасът, който изпита, когато разбра, че носи дясната обувка — тази, която с мъка бе свалил от крака на Ванджи, за момент го лиши от присъствие на духа. Какъв глупак беше само! След целия този невероятен риск.

Дясната обувка беше в чантата му в багажника на колата. Не знаеше дали да я изхвърли… не, първо трябваше да бъде сигурен, че другата няма да се намери.

Дори полицията да започне усилено разследване на самоубийството, нямаше нищо, което да представлява доказателство срещу него. Документацията й в кабинета му можеше да издържи най-придирчива професионална проверка. Истинският архив, в който бяха описани всички специални случаи, беше тук, в стенния сейф. Нека се опитат да го намерят. Той не съществуваше дори в оригиналните планове на къщата. Доктор Уестлейк го беше инсталирал лично. Само Уинифред знаеше за него.

Никой нямаше каквото и да било основание да го подозира — никой, с изключение на Кейти де Мейо. Тя понечи да му каже нещо, когато той спомена за изгледа от болничната стая, но после бързо се отказа.

Тази вечер Фукито дойде при него точно когато вече заключваше. Беше нервен. Каза му:

— Госпожа Де Мейо ми зададе много въпроси. Възможно ли е да не вярват, че госпожа Луис се е самоубила?

— Не зная. — Той се наслаждаваше на напрегнатостта на Фукито, знаеше каква е причината за нея.

— Това интервю, което даде за списание „Нюзмейкър“, ще излезе утре, нали?

Той погледна Фукито с презрение.

— Да. Но, уверявам те, поясних съвсем недвусмислено, че за консултанти използвам най-различни психиатри. Твоето име няма да се появи в статията.

Фукито не се успокои.

— И все пак ще привлече вниманието към тази болница, към нас — оплака се той.

„Към теб — това ли имаш предвид, докторе?“

За малко да се изсмее с глас на притесненото, гузно изражение на Фукито.

Сега, докато допиваше скоча си, той осъзна, че не бе обърнал внимание на още една възможност за бягство. Ако полицията стигнеше до заключението, че Ванджи е убита, ако те наистина започнеха да разследват „Уестлейк“, щеше да бъде съвсем лесно да им подметне неохотно да разпитат доктор Фукито. Особено за миналото му.

В крайна сметка доктор Фукито бе последният човек, за когото се знаеше, че е видял Ванджи Луис жива.

23

След като излезе от кабинета на доктор Фукито, Кейти отиде за кръвопреливането в източното крило на болницата. Направиха й го в една отделена с параван част на спешния кабинет. Докато лежеше в горния край на леглото с навит ръкав и игла, прикрепена към ръката й, тя се опита да си припомни пристигането си в болницата в понеделник вечерта. Имаше чувството, че си спомня тази стая, но не беше сигурна. Докторът, който бе зашил раната на ръката й, надникна зад паравана.

— Здравейте. Стори ми се, че ви зърнах на рецепцията. Виждам, че доктор Хайли е наредил да ви се направи ново кръвопреливане. Надявам се, че е с оглед на ниското ви кръвно налягане.

— Да. Сега съм под грижите на доктор Хайли.

— Хубаво. Дайте да видя тази ръка — огледа раната, след което я превърза отново. — Добра работа, трябва да призная. Няма да ви остане дори белег, който да показвате на внуците.

— Ако имам такива — каза Кейти. — Докторе, кажете ми, ако обичате, на това легло ли бях в понеделник вечерта?

— Да. Докараха ви след рентгена. Не си ли спомняте?

— Всичко ми е ужасно мътно.

— Бяхте загубили доста кръв. И се намирахте в състояние на силен шок.

— Ясно.

Когато кръвопреливането свърши, тя си спомни, че доктор Хайли я беше предупредил да не шофира, преди да е минал половин час. Реши да отиде на регистратурата и да попълни необходимите формуляри за постъпване. Тогава нямаше да й се налага да се занимава с тях в петък вечерта.

Когато си тръгна от болницата, беше почти шест часът. Улови се, че съвсем автоматично обръща колата в посока към Чейпин Ривър. Глупости, помисли си тя. Поканена си на вечеря у Моли и Бил утре вечер. Сега няма да ходиш у тях.

След като взе решение, направи обратен завой и се насочи към Палисейдс Паркуей. Започваше да усеща глад, а и мисълта да се прибере вкъщи съвсем не й допадаше. Кой поет беше писал за насладата от самотата, а накрая беше завършил стихотворението с думите: „Само че след пет не се прибирайте сами. Някой трябва да ви чака у дома.“?

Е, тя се беше научила да се справя със самотата, искрено да се наслаждава на една спокойна вечер, в която можеше да си чете и да слуша музика на стереото.

Усещането за празнота, което я обземаше напоследък, бе нещо ново.

Подмина ресторанта, в който двамата с Ричард бяха вечеряли предната вечер, и импулсивно зави към паркинга. Сега щеше да опита другия специалитет — антрекота[1]. Може би в топлия, интимен, уютен ресторант щеше да бъде в състояние да мисли.

Собственикът я позна и светна от удоволствие.

— Добър вечер, мадам. Доктор Каръл не е правил резервация, но за вас имам маса до камината. Той паркира колата, така ли?

Тя поклати глава.

— Тази вечер съм сама, опасявам се.

За момент човекът, изглежда, се смути, но бързо се съвзе.

— В такъв случай подозирам, че сме спечелили нова и красива приятелка. — И той я отведе близо до масата, на която бяха седели двамата с Ричард.

Кимайки утвърдително на предложението за чаша бургундско, Кейти се облегна назад и почувства същото скрито напрежение, както и предишната нощ. Само ако можеше да събере мислите си, да подреди впечатленията, които натрупа от разговорите с доктор Хайли и доктор Фукито за Ванджи Луис.

Извади бележника си и впери поглед в онова, което беше нахвърлила по време на интервютата. Доктор Хайли. Очакваше от него да обясни или да подчертае, че Ванджи Луис явно се е намирала във високорискова фаза на бременността си. И той направи именно това, а и всичко, което каза, звучеше съвсем убедително. Възнамерявал да се бори за всеки допълнителен ден на бебето. Репликите, които направи относно реакцията на Ванджи към преждевременното раждане, прозвучаха съвсем достоверно. Тя беше чувала от Моли историята за истеричната реакция на Ванджи заради един нищо и никакъв мехур от изгаряне.

Ами тогава? Какво повече искаше от доктор Хайли? Тя си помисли за доктор Вайнрайт, специалиста по ракови заболявания от Ню Йорк, който бе поел грижата за Джон. След като Джон почина, той разговаря с нея, с лице и глас, от които струеше болка. „Държа да знаете, госпожо Де Мейо, че опитахме всичко възможно, за да го спасим. Нищо не сме пропуснали. Но понякога, по волята Божия, нещата не зависят от нас.“

По повод смъртта на Ванджи доктор Хайли беше изразил съжаление, но в никакъв случай скръб. Естествено той беше длъжен да остане обективен. Тя беше чувала Ричард и Бил да обсъждат необходимостта да бъдеш обективен, когато си практикуващ лекар. Иначе винаги ще се разкъсваш и в крайна сметка ще станеш безполезен.

Ричард. Неволно плъзна поглед към масата, на която бяха седели двамата. Той беше казал: „И двамата знаем, че може да ни бъде добре заедно.“ Беше прав. Тя наистина го знаеше. Може би затова винаги се чувстваше неловко с него, като че ли в един момент нещата вече нямаше да зависят от нея. Нима беше възможно да се случи два пъти за един живот? От самото начало знаеш, че нещо е така, че някой е прав.

Когато с Ричард си тръгваха от Моли след бързия обяд вчера, тя ги покани на вечеря в четвъртък — значи утре. Моли каза: „Ще дойдат Лиз и Джим Бъркли. Това е жената, която смята доктор Хайли за бог. Един разговор с нея може да ви се стори полезен“.

Кейти си даде сметка с какво нетърпение очаква тази вечеря.

Отново сведе поглед към бележките си. Доктор Фукито. Там нещо не беше наред. Струваше й се, че той умишлено набляга на всяка дума, докато обсъждаше посещението на Ванджи в понеделник вечерта. Все едно, че наблюдаваше как някой се придвижва стъпка по стъпка през минно поле. От какво се страхуваше? Това не беше обяснимата загриженост да защити поверителността във взаимоотношенията лекар — пациент. Той се опасяваше, че ще каже нещо, което тя незабавно ще сграбчи.

После вече стана открито враждебен след въпроса й дали случайно Ванджи не е била все още в болницата, когато в десет часа тя, Кейти, е била докарана там. Ами ако е зърнала Ванджи? Ами ако Ванджи точно в този момент е напускала кабинета на доктор Фукито и е прекосявала паркинга? Това щеше да обясни появата на лицето й в онзи идиотски кошмар.

Доктор Фукито каза, че Ванджи си тръгнала през служебния изход.

Никой не я е видял да излиза.

А ако изобщо не си е отишла? Ако е останала с лекаря? Ако той е тръгнал заедно с нея или я е последвал до къщата й? Ами ако той си е давал сметка, че Ванджи е способна на самоубийство и че по някакъв начин е отговорен…

Напълно достатъчно да го изнерви.

Сервитьорът пристигна, за да вземе поръчката й. Преди да остави бележника си, Кейти записа: „Да бъде проучено миналото на доктор Фукито.“

[1] Печено говеждо месо, отрязано между две ребра. — Б.пр. ↑

24

Още преди да пресече моста „Джордж Вашингтон“ и да се спусне по Харлем Ривър и ФДР Драйв в сряда вечерта, Ричард беше наясно, че трябва да отложи срещата си с Кловис. Бе изцяло ангажиран със смъртта на Ванджи Луис, а и не можеше да се освободи от подсъзнателното усещане, че при аутопсията бе пропуснал нещо, което бе възнамерявал да проучи по-подробно. Какво беше то?

Освен това се тревожеше за Кейти. Снощи тя изглеждаше толкова крехка. Беше изключително бледа. Едва след като изпи две-три чаши вино, лицето й отчасти възвърна нормалния си цвят.

Кейти не беше добре. Това е. Той беше лекар и трябваше да го забележи по-рано.

А и катастрофата. Доколко внимателно беше прегледана? Възможно ли беше нараняванията й да са по-тежки, отколкото ги бе преценил някой си? Мисълта за това не му даваше мира, докато завиваше към изхода от Петдесет и трета улица към ФДР Драйв и се насочи към апартамента на Кловис една пресечка по-нататък.

Кловис беше приготвила кана съвсем сухо мартини и плато горещи, току-що извадени от фурната бюречета с месо от раци. С безупречната си кожа, източена, слаба фигура и скандинавски тен тя му напомняше на младата Ингрид Бергман. Доскоро мисълта, че двамата могат да приключат с брак, му се струваше забавна. Кловис беше интелигентна, интересна и добра.

Но докато отвръщаше на целувката й с искрена привързаност, той си даде сметка с болезнена острота, че никога няма да се тревожи за нея така, както за Кейти де Мейо.

Осъзна, че Кловис му говори нещо:

— … няма и десет минути, откакто се прибрах. Репетицията се проточи. Имаше доста да се преписва. Тъй че приготвих питието и хапките и си помислих, че можеш да си отдъхнеш, докато се обличам. Ей, слушаш ли ме?

Ричард пое питието и се усмихна извинително.

— Съжалявам. Работя по случай, който изцяло ангажира мисълта ми. Имаш ли нещо против да проведа няколко телефонни разговора, докато ти се приготвяш?

— Разбира се, че не — отвърна Кловис. — Върви и си свърши работата. — Тя си взе чашата и тръгна към вестибюла, който водеше към спалнята и банята.

Ричард извади кредитната карта от портфейла си и набра централата. Беше изключено да се обади на една жена за сметка на друга. Бързо даде на оператора номера на банковата си сметка. Когато го свързаха със съответния номер, той остави телефона да иззвъни поне десетина пъти и чак тогава се отказа. Кейти явно не си беше вкъщи.

После опита у Моли. Вероятно се беше отбила у тях. Но Моли не бе разговаряла с нея през целия ден.

— Всъщност аз не я очаквам — обясни тя. — Утре двамата сте канени на вечеря. Да не забравиш. Вероятно ще ми се обади по-късно. Но ми се искаше да се е прибрала до това време. Можеше вече да се поуспокои.

Ето началото, от което имаше нужда.

— Моли, какво става с Кейти? — попита той. — Тя не е добре физически, нали? Извън инцидента, имам предвид.

Моли се поколеба.

— Мисля, че е по-добре да разговаряш по този въпрос със самата нея.

Сигурно. Обля го студена вълна на страх.

— Моли, аз трябва да знам. Какво става с нея?

— О, нищо особено — побърза да отговори Моли. — Гарантирам ти. Но тя не желае да говори за това. Вече ти казах повече, отколкото имах право. До утре.

Връзката беше прекъсната. Ричард се намръщи пред замлъкналата слушалка. Точно се канеше да я остави на вилката, когато импулсивно поиска да го свържат с личния му кабинет. Разговаря с асистента на нощно дежурство.

— Нещо необичайно? — попита той. — Току-що ни се обадиха за колата. Намерен е труп в един апартамент в „Еджривър“. Вероятно нещастен случай, но от местната полиция смятат, че е по-добре да погледнем. Хората на Скот са на път…

— Свържи ме с кабинета на Скот — нареди Ричард.

Скот не загуби време с предисловия.

— Къде се намираш? — попита той.

— В Ню Йорк. Имаш ли нужда от мен?

— Да. Жената, намерена в „Еджривър“, е администраторката, с която Кейти искаше да говори днес в „Уестлейк“. Казва се Една Бърнс. Уж се е обадила, че е болна, но няма никакво съмнение, че е мъртва поне от двадесет и четири часа. Тялото било намерено от нейна колежка. Опитвам се да се свържа с Кейти. Бих искал и тя да отиде там.

— Дай ми адреса — каза Ричард.

Записа бързо и затвори. Кейти държеше да разпита тази Една Бърнс за Ванджи Луис, а сега Една беше мъртва. Почука на вратата на спалнята на Кловис. Тя отвори, увита в хавлия.

— Ей, какво си се разбързал? — попита тя с усмивка. — Току-що излязох от банята.

— Кло, съжалявам. — Обясни бързо за какво се отнасяше. Нямаше търпение да тръгне.

Тя бе явно разочарована.

— О, естествено, че разбирам, но се надявах да се видим. Минаха седмици… знаеш, че е така. Добре. Тръгвай, но нека утре да вечеряме заедно. Обещаваш ли?

Ричард спря за момент.

— Добре, скоро. — Понечи да тръгне, но тя го хвана за ръката и придърпа лицето му за целувка.

— Утре вечер — повтори тя твърдо.

25

На път за вкъщи след ресторанта Кейти прехвърли мислено разговора, който бе провела с Една Бърнс при първото си посещение при доктор Хайли. Една беше роден слушател. Кейти не беше склонна да обсъжда лични въпроси, но докато Една записваше предварителната информация за нея, изпъшка съчувствено. И без да може да повярва на ушите си, Кейти й разказа всичко за Джон.

А какво й беше разказала за себе си Ванджи? Тя посещаваше „Уестлейк“ от миналото лято. Какво знаеше Една за доктор Фукито? Имаше нещо странно в неговата напрегнатост. Защо беше толкова нервен?

Кейти спря пред къщата си и реши още да не прибира колата в гаража. Беше сряда, значи беше идвала госпожа Ходжес. Вътре едва доловимо миришеше на лимонов парафин. Огледалото над старинната мраморна масичка във фоайето светеше. Кейти знаеше, че леглото й е застлано с чисто спално бельо. Плочките в кухнята блестяха както обикновено. Мебелите и килимите бяха почистени с прахосмукачка. Прането й беше разпределено по чекмеджетата и в дрешника.

Докато Джон беше жив, госпожа Ходжес работеше при тях целодневно. Вече пенсионирана, тя бе помолила да идва веднъж седмично и да се грижи за „своята къща“.

Нямаше да продължи още дълго. Не беше възможно. Госпожа Ходжес вече беше прехвърлила седемдесетте. Кого щеше да наеме, когато остане без нея? Кой щеше да се отнася със същата грижа към всички тези дреболии, антикварните предмети, английските мебели, прекрасните стари ориенталски килими?

Време е да продавам, помисли си Кейти. Знам, че е така.

Съблече палтото си и го хвърли на едно кресло. Беше само осем и четвърт. Предстоеше й една дълга нощ. Госпожица Бърнс й беше казала, че живее в „Еджривър“. Това беше на по-малко от двадесет минути с кола. Защо да не й позвъни по телефона? Да й предложи да отиде да я види? Госпожа Фицджералд беше споменала, че утре Една трябва да бъде на работа, значи не може да е много болна. Доколкото Кейти разбираше от хора, Една с удоволствие щеше да поклюкарства за Ванджи Луис.

Госпожа Ходжес винаги оставяше за Кейти прясно изпечен кейк или пай, или кифлички в кутията за хляб. Щеше да отнесе каквото имаше у Една и двете щяха да пият чай. Много клюки могат да се разменят на чашка чай.

Номерът на Една бе в телефонния указател. Кейти бързо й позвъни. Чу сигнала „свободно“ само веднъж и после слушалката беше вдигната. Точно се канеше да каже „Здравейте, госпожице Бърнс“, но думите заседнаха в гърлото й.

Мъжки глас изрече:

— Да — кратката дума бе произнесена отривисто, а гласът й се стори някак познат.

— Госпожица Бърнс там ли е? — попита Кейти. — Обажда се госпожа Де Мейо от прокуратурата.

— Кейти!

Сега позна този глас. Беше Чарли Нюджънт, който казваше:

— Радвам се, че Скот те е открил. Можеш ли да дойдеш веднага?

— Да дойда веднага? — Ужасена от това, което можеше да чуе, Кейти попита: — Какво правиш в апартамента на Една Бърнс?

— Ти не знаеш ли? Тя е мъртва, Кейти. Паднала е… или е била блъсната… върху радиатора. Разцепила си е главата. — Гласът му се сниши. — Чуй това, Кейти. За последен път е била видяна жива около осем часа снощи. Една съседка била с нея. — Гласът му премина в шепот. — Чула я да говори по телефона със съпруга на Ванджи Луис. Една Бърнс казала на Крис Луис, че възнамерява да се обади в полицията относно смъртта на Ванджи.

26

След като привърши втория си скоч, той отиде в кухнята и отвори хладилника. Беше казал на Хилда да не му приготвя нищо за тази вечер, но й беше връчил дълъг списък за пазаруване. Кимна одобрително при вида на новите продукти в отделението за месо — обезкостено пилешко бяло месо, филе миньон, агнешки котлети. В чекмеджето за зеленчуци имаше пресен аспарагус, домати и кресон, а в кутията за сирене — „Бри“ и „Ярлсбърг“.

Емоционалното изтощение винаги го караше да яде. Вечерта след като почина Клер, той си тръгна от болницата като сломен от скръб съпруг. Отиде в един спокоен ресторант десетина пресечки по-нататък и се натъпка здравата. После се прибра у дома, прикрил чувството на доволство под маската на съпружеска печал. Приятелите, които се бяха събрали и го чакаха, за да изкажат съболезнованията си, бяха измамени съвсем успешно. „Къде изчезна, Едгар? Притеснявахме се за теб!“ „Не зная. Не помня. Просто вървях.“

Същото беше и след смъртта на Уинифред. Остави роднините и приятелите й на гробищата, отказа всякакви покани за вечеря. „Не. Не. Имам нужда да бъда сам.“ Върна се в къщата, изчака достатъчно, за да отговори на няколко телефонни обаждания, след това включи на службата за приемане на телефонни обаждания. „Ако ме търси някой, моля, кажете, че си почивам и ще се обадя по-късно.“

После се качи в колата си и отиде в „Карлайл“ в Ню Йорк. Там си избра една уединена маса и си поръча вечеря. Беше преполовил поръчаните ястия, когато вдигна поглед и видя отсреща братовчеда на Уинифред Глен Никърсън. Глен, гимназиалният треньор по лека атлетика, който до неговата поява беше единствен наследник на Уинифред. Глен беше със същия тъмносин костюм и черна вратовръзка, които носеше на погребението — евтин, не по мярка костюм, очевидно купен специално за случая. Обичайното му облекло беше спортно сако, панталон и мокасини.

Никърсън очевидно го наблюдаваше. Бе вдигнал чашата си за тост с подигравателна усмивка. Би могъл да изкрещи онова, което си мислеше: „За здравето на опечаления съпруг!“

Той направи необходимото — отиде при него без ни най-малко чувство на притеснение и го попита дружелюбно: „Глен, защо не дойде на моята маса, когато видя, че съм тук? Не знаех, че идваш в «Карлайл». Това беше любимият ни ресторант. Тук се сгодихме… Уинифред казвала ли ти е? Не съм евреин, но смятам, че обичаят, при който според еврейската религия след нечия смърт семейството яде яйца като символ на продължението на живота, е един от най-хубавите в този объркан свят. Аз съм тук, за да отпразнувам тихо продължението на любовта.“

Глен беше вперил поглед в него с каменно изражение. После стана и направи знак да му донесат сметката.

„Възхищавам се на умението ти да философстваш, Едгар — каза той. — Не, «Карлайл» не е сред любимите ми места за вечеря. Просто те проследих до тук, защото бях решил да те посетя и когато пристигнах, колата ти точно тръгваше. Имах чувството, че може да стане интересно, ако те държа под око. Колко съм бил прав!“

Хайли обърна гръб на Глен и с достойнство се върна на своята маса. Няколко минути по-късно видя Глен на изхода на ресторанта. Тръгваше си.

Седмица по-късно Алън Лъвийн, докторът, който бе лекувал Уинифред, с възмущение го уведоми, че Глен искал от него да прегледа медицинската документация на Уинифред.

— Изхвърлих го от кабинета си — каза разгорещено Алън. — Казах му, че Уинифред разви класически симптоми на ангина пекторис[1] и той би си направил голяма услуга, ако проучи текущите статистики колко жени, прехвърлили петдесетте, са получили сърдечен удар. Въпреки това имаше нахалството да се обърне и към полицията. Обадиха ми се от прокуратурата и ме попитаха доста обстоятелствено дали сърдечната недостатъчност може да бъде предизвикана. Отвърнах им, че да си жив в днешно време е напълно достатъчно условие, за да си имаш неприятности със сърцето. Те незабавно отстъпиха и казаха, че обезнаследеният роднина явно се опитва да създава неприятности.

Само че сърдечното неразположение наистина може да се предизвика, доктор Лъвийн. Просто подготвяте интимни малки вечери за скъпата си съпруга. Можете да се възползвате от нейната предразположеност към гастроентерит и да предизвикате достатъчно силни пристъпи, които на кардиограмата да излязат като сърдечни спазми. След доста такива кризи дамата накрая получава един последен, фатален спазъм. Издъхва в присъствието на собствения си лекуващ лекар, който пристига и заварва съпруга доктор да й прави изкуствено дишане. Никой не предлага аутопсия. А дори и да го беше сторил, рискът щеше да бъде минимален.

Единственият риск щеше да се появи, ако си бяха помислили да разследват по-обстойно смъртта й.

Пържолите бяха почти готови. Той майсторски ги подправи с кресон, извади попарените аспержи от тенджерата и донесе от килера половин бутилка бужоле.

Точно беше започнал да се храни, когато телефонът иззвъня. За момент си помисли да не вдига, но после реши, че по това време е опасно да пропуска телефонни обаждания. Плесна салфетката си на масата и побърза към втория апарат в кухнята.

— Доктор Хайли — произнесе той рязко.

От другата страна се чу хлипане.

— Докторе… о, доктор Хайли… Гъртруд е… Гъртруд Фицджералд. Докторе, реших на път за вкъщи да се отбия да видя Една.

Той стисна по-здраво слушалката.

— Докторе, Една е мъртва. Полицията е тук. Паднала. Докторе, можете ли да дойдете незабавно? Говорят за аутопсия. Тя все казваше колко било ужасно да режат мъртви хора. Докторе, знаете каква беше Една, когато си пийнеше. Казах им, че сте идвали в нейния апартамент, че сте я хващали да пие. Докторе, елате и им кажете как сте я намирали понякога. О, моля ви, елате и ги убедете, че е паднала и че няма нужда да й правят аутопсия!

[1] Недостатъчно кръвоснабдяване на сърдечния мускул, предшестващо инфаркт, т.е. сърдечен удар — Б.пр. ↑

27

Преди да излезе от къщи, Кейти си направи чаша чай и я отнесе в колата. Шофираше с едната ръка, а с другата държеше чашата с гореща течност и я поднасяше към устните си. Възнамеряваше да отнесе на Една кейк и да пият заедно чай. А сега Една беше мъртва.

Как можеше човек, когото бе срещала само веднъж, да й направи такова впечатление? Нима се дължеше само на това, че Една бе толкова добра, така искрено загрижена за пациентите? В повечето случаи хората бяха безразлични и твърде неангажирани. В този единствен разговор с Една миналия месец за Кейти се бе оказало съвсем лесно да й разкаже за Джон.

И Една беше разбрала. Беше казала: „Зная какво е да гледаш как някой умира пред очите ти. От една страна ти се иска мъката за него да свърши веднъж завинаги. Но от друга страна, не можеш да приемеш мисълта, че ще го изгубиш безвъзвратно.“ Тя самата бе изстрадала последиците от такава загуба. „Когато мама и татко починаха, всички мои приятели казаха: Сега вече си свободна, Една.“ А аз ги попитах: „Свободна за какво? Обзалагам се, че ти си се почувствала по същия начин.“

За доктор Хайли Една я уверяваше: „Няма да намериш по-добър специалист за какъвто и да било гинекологичен проблем. Затова се дразня толкова, когато чуя да го критикуват. И всички тези хора, които си водят статистика на неуспешните случаи! Нека ти кажа, бих ги застреляла със собствените си ръце! Това е бедата, когато другите започнат да те мислят за Господ. Смятат, че можеш да направиш невъзможното. Казвам ти, един лекар днес загуби ли пациент, трябва сериозно да се притеснява. И нямам предвид само гинеколозите, а и геронтолозите. Май вече никой не трябва да умира.“

Какво искаше да й каже Чарли с това, че снощи Една е позвънила на Крис Луис? На практика той намекваше, че не е изключена и двойна игра.

— Не вярвам! — възкликна гласно Кейти, докато завиваше от шосе номер 4 към „Еджривър“.

Вероятно Една се бе обадила, за да изрази своите съболезнования. Нима Чарли искаше да каже, че по някакъв начин тя бе заплашила Крис Луис?

Бегло си спомняше жилищната кооперация и успя лесно да я намери. Помисли си, че в сравнение с другите апартаменти този бе някак запуснат. Когато продаде къщата, вероятно за известно време ще се премести в някой висок блок. Имаше сгради с изглед към Хъдзън с великолепни апартаменти с тераси. Щеше да бъде интересно да е близо до Ню Йорк. Вероятно тогава повече ще й се иска да ходи на театри, по музеи. Когато продам къщата, помисли си тя. В кой момент „ако“ става „когато“?

Чарли й беше казал, че апартаментът на Една е последният в сектора с номера от 41 до 60. Обясни й, че трябва да завие зад този ред и да паркира. Тя намали, осъзнавайки, че някаква кола беше навлязла в алеята от другото шосе и се готвеше да спре на същия паркинг пред нея. Беше черна, средна по размер. За момент шофьорът се поколеба, после избра първото свободно място вдясно. Кейти зави покрай него. Ако апартаментът на Една беше последният вляво, ще се опита да спре по-близо. Откри едно свободно място точно отзад и паркира. Излезе от колата, като си даваше сметка, че би трябвало да се намира точно пред задния прозорец на Една. Стъклото беше повдигнато два-три сантиметра. Транспарантът беше дръпнат на височината на едно растение в саксия. От вътрешността на апартамента се процеждаше приглушена светлина.

Кейти си помисли за гледката от прозорците на спалнята си. Те гледаха към малко езеро в гората зад къщата. А Една беше съзерцавала паркинга и една ръждива телена ограда. Въпреки това беше споделила с Кейти колко си харесва апартамента, колко бил уютен.

Кейти чу зад себе си стъпки и бързо се обърна. На безлюдния паркинг всеки звук отекваше някак зловещо. Покрай нея се мярна фигура, самотен силует, очертан от приглушената светлина на единствената лампа.

Стори й се някак познат.

— Извинете, надявам се, че не съм ви изплашил — интелигентен тембър с лек английски акцент.

— Доктор Хайли!

— Госпожо Де Мейо. Не очаквахме да се видим толкова скоро и при такива трагични обстоятелства.

— Значи вече знаете. От моя кабинет ли ви се обадиха, докторе?

— Мразовито е. От тук. Да минем по тази пътечка покрай блока. — Леко докосна лакътя й, след което я последва по пътечката. — Обади ми се госпожа Фицджералд. Ужасно е разстроена и ме помоли да дойда. Не знам никакви подробности за онова, което се е случило.

— Аз също — отвърна Кейти. Точно завиваха покрай сградата, когато чуха зад себе си стъпки.

— Кейти!

Тя усети как за миг пръстите на доктора увеличиха натиска върху лакътя й и после се отпуснаха, когато тя погледна назад.

Беше Ричард. Тя се обърна и изпита почти абсурдна радост, че го вижда. Той я хвана за раменете и я притегли към себе си. После ръцете му се отпуснаха.

— Скот ли те откри?

— Не. Аз сама потърсих Една — чиста случайност. О, Ричард, това е доктор Едгар Хайли. — Тя бързо представи двамата мъже един на друг и те се ръкуваха.

Какъв абсурд, помисли си Кейти. Аз тук ги запознавам, а на няколко метра там вътре една жена лежи мъртва.

Чарли ги пусна в апартамента. Изглежда, изпита истинско облекчение, че ги вижда.

— Твоите хора трябва да пристигнат след няколко минути — обърна се той към Ричард. — Направихме снимки, но бих искал ти също да погледнеш.

Кейти бе свикнала със смъртта. В работата си непрестанно ставаше свидетел на внушаващи ужас жертви на кървави престъпления. Обикновено беше способна да се разграничи от емоционалния аспект и да се съсредоточи върху юридическата част на насилствената смърт.

Но беше различно да види точно Една сгърчена до радиатора в памучна нощница като тази, с която навремето майка й не се разделяше. Да види хавлиения халат, който толкова приличаше на онези, които майка й обикновено купуваше от „Мейси“, както и категоричните доказателства за самота — филийките, консервираната шунка, празната чаша от коктейл.

Една беше толкова ведър човек. За нея този бедно обзаведен апартамент въплъщаваше някакво малко измерение на щастието, а дори и той я беше предал — беше станал сцена на насилствената й смърт.

Гъртруд Фицджералд седеше до старомодното велурено канапе в отсрещния край на Г-образната стая, където тялото не се виждаше, и тихо ридаеше. Ричард отиде направо в малката трапезария, за да огледа мъртвата. Кейти се приближи до госпожа Фицджералд и седна до нея на канапето. Доктор Хайли я последва, придърпвайки един стол с дървена облегалка.

Гъртруд се опита да поведе разговор с тях.

— О, доктор Хайли, госпожо Де Мейо, не е ли ужасно, просто ужасно?

Думите причиниха нов пристъп на хълцания. Кейти нежно прегърна треперещите рамене.

— Съжалявам, госпожо Фицджералд. Зная, че бяхте близка с госпожица Бърнс. Винаги беше толкова мила. Толкова забавна. Все ме караше да се смея. Може би имаше тази малка слабост. Всеки си ги има, а и тя никого не притесняваше с нея. О, доктор Хайли, на вас тя също ще ви липсва.

Кейти наблюдаваше как докторът се приведе към Гъртруд със сериозно лице.

— Без съмнение, госпожо Фицджералд. Една беше прекрасен служител. Толкова се гордееше с работата си. Често се шегувахме с доктор Фукито, че докато пациентките дойдат при нас, тя така ги успокояваше, че можеше спокойно да му вземе хляба.

— Докторе — изхлипа Гъртруд, — аз им казах, че сте идвали тук. Казах им го. Вие знаехте мъничкия проблем на Една. Просто е глупаво да се допуска, че не е паднала. Защо някой ще иска да й причини зло?

Доктор Хайли погледна Кейти.

— Една страдаше от ишиас и когато трябваше да бъде на легло, аз понякога й оставях работа за вкъщи. Разбира се, не повече от три или четири пъти. Веднъж, когато уж беше болна, минах неочаквано и тогава разбрах, че всъщност тя има сериозен проблем с алкохола.

Кейти плъзна поглед встрани и осъзна, че Ричард е свършил с огледа на трупа. Стана, отиде при него и погледна Една. Мълчаливо се помоли:

„Дай й вечен покой, о, Господи! Нека легиони от ангели я поздравят. Нека я отведат там, където цари отдих, мир и светлина.“

Като преглътна буцата, която внезапно бе заседнала в гърлото й, тя попита Ричард какво е установил. Той сви рамене.

— Докато не видя каква е фрактурата, бих могъл да кажа, че всичко е възможно. Без съмнение ударът е бил доста силен, но при положение, че е била пияна… а това е очевидно — може да се е препънала, когато се е опитвала да стане. Била е доста тежка жена. От друга страна, има голяма разлика между това да те блъсне кола или влак. Ето тази разлика трябва да преценим.

— Някакви белези от насилствено влизане в апартамента? — обърна се Кейти към Чарли.

— Нищо. Но тези ключалки са такива, че спокойно можеш да си отвориш с най-проста кредитна карта… А ако е била толкова пияна, колкото си мислим, би могъл да я нападне всеки.

— А защо му е на някой да я напада? И какво се опитваше да ми кажеш за капитан Луис?

— Жената на домакина — казва се Гейна Крупшак — е приятелка на Една Бърнс. Работата е, че е била с госпожа Фицджералд, когато са намерили тялото. Освободихме я да си ходи точно преди вие да дойдете. Много е разстроена. Както и да е, снощи тя дошла тук около осем часа. Каза, че Една вече била солидно почерпена. Останала до осем и половина, после решила да извади шунката с надеждата, че Една все пак ще хапне нещо и ще поизтрезнее. Една й разказала за самоубийството на Ванджи Луис.

— Какво точно й е разказала?

— Нищо особено. Просто споменала името на Ванджи и колко била хубава. После госпожа Крупшак отишла в кухнята и от там чула, че Една набира някакъв номер. Наричала онзи, с когото разговаряла, капитан Луис и му казала, че на следващия ден трябвало да разговаря с полицията. А сега слушай внимателно. Крупшак се кълне, че чула как Една обяснява на Луис пътя до нейния апартамент, след което споменала нещо за Прекрасния принц.

— Прекрасния принц?

Чарли сви рамене.

— И аз се учудих, но свидетелката е категорична.

Ричард каза:

— Явно, че ще третираме случая като потенциално убийство. Започвам да се съгласявам с предположението на Скот за Крис Луис. — Той отправи поглед към всекидневната. — Госпожа Фицджералд изглежда съвсем съсипана. Приключи ли разговора с нея, Кейти?

— Да. В момента тя не е в състояние да отговаря на въпроси.

— Ще повикам една от колите да я откара у тях — предложи Чарли. — А някое от момчетата може да ги последва с нейната.

Кейти си помисли: „Не вярвам, че Крис Луис може да причини това на Една, не вярвам, че е убил и собствената си съпруга.“ Озърна се:

— Сигурни ли сте, че нищо ценно не липсва?

Чарли сви рамене.

— То всичко тук ще се разпродаде и на битпазар за не повече от четиридесет долара. Портфейлът й е в джоба. Вътре има осемнадесет долара. Кредитни карти. Обичайните неща. Не личи да е пипано нещо, за тършуване пък да не говорим.

— Добре. — Кейти се върна при доктор Хайли и Гъртруд. — Госпожо Фицджералд, сега ще наредим да ви закарат до дома ви — каза тя нежно.

— Какво ще направят с Една?

— Трябва да изследват степента на нараняванията по главата. Не мисля, че ще опитат нещо повече. Ако съществува и най-малката възможност някой да е причинил това на Една, ние трябва да я установим. Помислете за това като за начин да покажем, че ценим нейния живот.

Жената подсмръкна.

— Май че сте права. — Отправи поглед към лекаря. — Доктор Хайли, проявих ужасно нахалство, че ви повиках тук. Съжалявам.

— Няма за какво. — Бръкна в джоба си. — Донесох тези успокоителни, в случай че имате нужда от тях. След като ще ви закарат с кола, вземете едно още сега.

— Ще донеса чаша вода — каза Кейти. Отиде до умивалника в банята. Банята и спалнята бяха от другата страна на малко коридорче. Докато пускаше водата, тя си помисли колко й е неприятно, че Крис Луис излиза на преден план като основен заподозрян в две убийства.

Отнесе чашата на Гъртруд и отново седна до нея.

— Госпожо Фицджералд, просто за да сме спокойни, искаме да знаем съществува ли някаква възможност Една да е била обрана? Знаете ли дали е притежавала някакви скъпоценности… може би бижута?

— О, тя имаше един пръстен и брошка, с които толкова се гордееше. Слагаше ги само по специални поводи. Не зная къде ги държеше. Виждате ли, това е първият път, в който идвам тук. О, чакайте малко. Докторе, сетих се, че Една ми спомена, че когато сте идвали тук, тя ви е показала къде си държи ценните неща. Вероятно можете да помогнете на госпожа Де Мейо.

Кейти се взря в студените сиви очи. Неприятно му е, помисли си тя. Ядосан е, че е тук. Не желае да бъде част от всичко това.

Дали Една не беше харесвала доктора като мъж, внезапно си помисли тя. Беше ли преувеличила, докато разправяше колко пъти й оставял работа? Може би дори беше намекнала на Гъртруд, че той проявява някакъв интерес към нея? Не е изключено да е измислила тази малка любовна история, да си е фантазирала възможна връзка с него, без дори да й е минавало през ума, че изкривява истината? Ако е така, няма нищо чудно, че госпожа Фицджералд се е втурнала да го вика, нищо чудно, че сега изглежда силно объркан и притеснен.

— Нямам представа за какви тайни места става въпрос — каза той с надменен тон, в който звучеше зле прикрит сарказъм. — Наистина веднъж Една ми показа един пръстен и брошка, които държеше в някаква кутия в чекмеджето на нощното си шкафче. Това трудно може да се нарече скришно място.

— Бихте ли ми показали, докторе? — помоли Кейти.

Двамата прекосиха малкото коридорче и влязоха в спалнята. Кейти светна лампата, евтина тумбеста стойка от червеникавокафяво стъкло с нагънат хартиен абажур.

— Беше тук — каза й той, посочвайки чекмеджето на нощното шкафче вдясно от леглото.

Като си служеше само с връхчетата на пръстите си, Кейти отвори чекмеджето. Знаеше, че по всяка вероятност апартаментът ще бъде щателно претърсен за доказателства и че щяха да бъдат повикани експертите по вземане на отпечатъци.

Чекмеджето се оказа неочаквано дълбоко. Кейти бръкна в него и извади синя пластмасова кутия за бижута. Когато вдигна капака, звънка мелодия като от латерна разкъса тягостната тишина. В кадифените гнезда се гушеха малка брошка и тънък диамантен пръстен.

— Това са съкровищата, предполагам — каза Кейти, — а наличието им, доколкото разбирам, отхвърля възможната версия за грабеж. Ще задържим тези неща, докато установим кои са най-близките й родственици. — Понечи да затвори чекмеджето, после се спря и погледна в него. — О, докторе, вижте! — Бързо остави кутията за бижута на леглото и отново бръкна в чекмеджето. — Майка ми пазеше старата черна шапка на своята майка по сантиментални причини — каза тя. — Една вероятно е правела същото.

Тя дърпаше някаква вещ, опитваше се да я извади и когато успя, я вдигна, за да може докторът да я види.

Беше кафява мокасина, много изцапана и ужасно износена, разкривена и изтъркана. Лява.

Доктор Хайли се втренчи в нея, а Кейти каза:

— Вероятно е била на майка й. След като я е държала тук при тези трогателни бижута, вероятно я е смятала за истинска ценност. О, докторе, ако вещите за спомен можеха да говорят, щяхме да чуем доста истории, нали?

28

В четвъртък, точно в осем часа сутринта, следователският екип на отдел „Убийства“ към областна прокуратура Вали спря пред дома на семейство Луис. Шестчленната група се оглавяваше от Фил Кънингам и Чарли Нюджънт. Детективите, отговарящи за отпечатъците от пръсти, бяха предупредени да обърнат специално внимание на спалнята, голямата баня и кухнята. Вероятността да намерят отпечатъци, които не принадлежат на Крис или Ванджи Луис, беше почти нищожна. Но докладът на лабораторията беше повдигнал друг въпрос. Отпечатъците на Ванджи бяха по голямата чаша, която се търкаляше до нея, проблемът беше в положението на някои от тях. Ванджи не беше левичарка. Когато е слагала кристалчетата цианкалий в чашата, за нея би било естествено да я държи с лявата ръка и да изсипва с дясната. Но върху чашата имаше само отпечатъци от пръстите на дясната й ръка. Това беше поредният неясен и тревожен факт, който още повече дискредитираше привидното самоубийство.

Когато беше намерено тялото, аптечките в двете бани и в гостната бяха щателно претърсени. След това беше извършен и втори прецизен оглед. Всяко шишенце се отваряше и помирисваше. Но горчивият дъх на бадеми, който търсеха, не бе открит никъде.

Чарли каза:

— Все пак трябва да е държала цианкалия в нещо.

— Освен да е носела само количеството, което е използвала в чашата, а после да е хвърлила пликчето или капсулата в тоалетната? — предположи Фил.

Спалнята бе внимателно почистена с прахосмукачка с надеждата да се намери косъм, който не принадлежи на Ванджи или Крис. Както Фил каза:

Във всяка къща има косми от външни хора — съседи, гости, който и да е. Непрекъснато си ръсим космите къде ли не. Но повечето хора не пускат дори близки приятели в спалнята си. Тъй че, намериш ли косъм, който не принадлежи на хората, спящи в тази спалня, имай едно наум.

Особено внимание беше отделено на рафтовете в гаража. Те бяха отрупани с обичайните полупразни кутии с боя и терпентин, с разни градински инструменти, маркучи, препарати против насекоми и плевели. Фил изръмжа с раздразнение, когато закачи якето си на някаква вила. Единият й рог стърчеше извън рафта, а дръжката й беше мушната между стената и голяма кутия с боя. Когато се наведе да откачи ръкава си, забеляза на острието малко парченце басма.

Тази щампа. Беше я виждал някъде наскоро. По-избелял индийски памучен плат на райета. От роклята, с която беше облечена Ванджи Луис в деня на своята смърт.

Той извика полицейския фотограф на място, в гаража.

— Фотографирай ми това — каза той и посочи инструмента. — Искам парченцето плат в едър план.

След това внимателно откачи парцалчето от вилата и го прибра в един плик.

Вътре в къщата Чарли внимателно преглеждаше бюрото във всекидневната. Странно, помисли си той. Можеш да добиеш много точна представа за хората от начина, по който си пазят документите. Очевидно Крис Луис бе водил цялото счетоводство на семейството. Чековете бяха внимателно попълнени, балансът — точен до последното пени. Явно сметките се плащаха веднага, щом дойдеха. В дълбокото чекмедже на бюрото бяха наредени изправени няколко папки, означени по азбучен ред: „Америкън Експрес“, „Банк Америкард“, Федеративна служба за приемане на телефонни обаждания, застраховки, лична кореспонденция.

Чарли протегна ръка към папката с писмата. Бързо ги прехвърли. Крис Луис поддържаше редовна кореспонденция със своята майка. Благодаря много за чека, Крис. Не трябваше да бъдеш толкова щедър. Това беше писано само преди две седмици. Едно писмо от януари започваше така: Купих на татко ти телевизор за спалнята и той му се радва много. Едно от миналия юли: Новата климатична инсталация е истинска благодат.Макар и разочарован, че не е намерил по-важни лични сведения, Чарли с неохота призна, че Кристофър Луис е любящ и щедър син за своите възрастни родители. Той прочете писмото на майка му с надеждата да открие някаква информация за отношенията между Ванджи и Крис: Съжалявам, че Ванджи не се чувства добре, по-нататък: Понякога жените наистина карат трудна бременност, и после: Кажи на Ванджи, че се тревожим за нея.

По обяд Чарли и Фил решиха да оставят другите от екипа да довършат обиска, а самите те да се върнат в канцеларията на прокуратурата. Трябваше да посрещнат самолета на Крис Луис в шест часа. Бяха изключили всяка възможност за насилствено проникване в апартамента. Следи от цианкалий не бяха намерени нито в къщата, нито в гаража. Съдържанието на стомаха на Ванджи показваше, че в понеделник е яла нещо съвсем леко — вероятно препечена филийка и чай около пет часа. Нова франзела хляб в кутията и липсващи две филийки. Мръсните съдове в миялната машина бяха достатъчно показателни — единствена чиния за ястие, чашка с чинийка, съд за салата — вероятно още от неделя вечер; чаша за плодов сок и порцеланова чаша — закуската от понеделник; порцеланова чаша и чиния с трохи от препечена филийка — от вечерята.

Очевидно в неделя Ванджи бе вечеряла сама. Никой не беше ял с нея и в понеделник вечерта. Голямата чаша за кафе не беше там във вторник сутринта.

Явно по някое време, след като тялото е било намерено, Крис Луис си бе правил нес кафе.

Алеята и площта около къщата бяха претърсени най-грижливо. Не беше открито нищо необичайно.

— Ще се занимаваме с това цял ден, но поне няма да пропуснем нищо — каза Чарли рязко. — И освен констатацията, че си е разпрала роклята на онази вила, ще приключим с една голяма кръгла нула. Чакай малко. Още не сме проверили за съобщения в службата за приемане на телефонни обаждания.

Той намери номера в папката на бюрото, набра го и се представи.

— Проверете дали има оставено някакво съобщение за капитан Луис или госпожа Луис от понеделник насам — нареди той.

Извади химикалката си и започна да записва. Фил надничаше през рамото му. Понеделник, 15 февруари, 4 часа следобед. Обаждане от „Нортуест Ориент Резървейшън“. Потвърждение за госпожа Луис — полет 235 от 4:10 часа следобед от летище „Ла Гуардия“ до „Туин Ситис ъв Минеаполис“, Сейнт Пол, за вторник, 16 февруари.

Фил подсвирна тихо. Чарли попита:

— Госпожа Луис получила ли е това съобщение?

Той отдалечи малко слушалката от ухото си, така че Фил също да чува:

— О, да — отвърна телефонистката. — Бях дежурна в понеделник вечерта и й го предадох лично около седем и половина — категорична беше жената. — В гласа й прозвуча облекчение. Всъщност тя възкликна: „О, слава богу!“

— Добре — каза Чарли. — Какво друго имате?

— Понеделник, 15 февруари, 9:30 вечерта. Доктор Фукито моли госпожа Луис веднага щом се прибере, да му се обади вкъщи. Каза, че имала домашния му телефон.

Чарли повдигна вежди.

— Това ли е всичко?

— Само още едно — отвърна служителката. — В десет часа в понеделник вечерта се обади някоя си госпожица Една Бърнс. Искаше госпожа Луис да й позвъни непременно, без да се притеснява от късния час.

Чарли си драскаше триъгълници, докато телефонистката го уведомяваше, че няма други съобщения нито за вторник, нито за сряда. Знаела обаче, че във вторник е имало едно обаждане и че разговорът е бил проведен от капитан Луис.

— Точно се канех да отговоря, когато той вдигна — обясни тя. — И аз веднага се изключих.

В отговор на въпроса на Чарли тя потвърди, че госпожа Луис не е разбрала нито за обаждането на доктор Фукито, нито за това на госпожица Бърнс. Госпожа Луис не се е обаждала в службата след седем и половина в понеделник вечерта.

— Благодаря ви — каза Чарли. — Бяхте много отзивчива. Вероятно ще поискаме пълен опис на съобщенията, които сте приели за семейство Луис за известен период от време, но ще се свържем с вас по-късно.

Той остави слушалката и погледна Фил.

— Да тръгваме. Скот няма да има търпение да чуе всичко това.

— И как го разбра? — попита Фил.

Чарли изръмжа.

— Ами че как? В седем и половина вечерта в понеделник Ванджи Луис все още е възнамерявала да лети за Минеаполис. Два-три часа по-късно вече е била мъртва. В десет часа вечерта Една Бърнс е имала важно съобщение за Ванджи. На следващата вечер Една е мъртва и последният човек, който я е видял жива, я е чул да разговаря с Крис Луис и да му заявява, че трябва да съобщи нещо в полицията.

— А какво ще кажеш за този японец — психиатъра, който се е обадил на Ванджи в понеделник вечерта? — попита Фил.

Чарли сви рамене.

— Кейти разговаря с него вчера. Може би тя ще може да ни предложи някакъв отговор.

29

За Кейти вечерта в сряда изглеждаше безкрайна. Легна си веднага щом се върна от апартамента на Една, като не забрави да вземе едно от хапчетата, които й беше дал доктор Хайли. Спа неспокойно, подсъзнанието й беше обсебено от образа на Ванджи, който се носеше през съня й. Преди да се събуди, този сън се разми в друг: лицето на Една така, както беше изглеждало в смъртта; доктор Хайли и Ричард, надвесени над нея.

Събуди се с мъгляви, тревожни въпроси, които й се изплъзваха, отказваха да застанат на фокус. Старата черна износена шапка на баба й. Защо мислеше за нея? Естествено. Заради онази смачкана обувка, която Една очевидно ценеше; онази, която държеше при бижутата си. Това беше. Но защо само една?

Стана от леглото с гримаса. Имаше чувството, че през нощта болките по цялото й тяло се бяха увеличили. Коленете й, целите в синини от удара в контролното табло, сега бяха дори по-сковани, отколкото веднага след катастрофата. Слава богу, че Бостънският маратон не е днес, помисли си тя унило. Никога нямаше да спечеля.

С надеждата, че една гореща вана може да поуталожи болката, тя отиде в банята, приведе се и пусна крановете. Зави й се свят, залюля се и успя да се вкопчи в страничната стена на ваната, за да не падне. След няколко секунди това усещане отмина и тя бавно се обърна, все още със страх, че може да припадне. Огледалото в банята отразяваше смъртната бледност на кожата й, капчиците пот, които бяха избили по челото й. Всичко е от това проклето кръвотечение, помисли си тя. Ако не отивах утре в болница, вероятно много скоро щяха да ме откарат там.

Ваната наистина поотпусна скованото й тяло. Бежовият фон дьо тен намали бледността. Новият тоалет — риза с набор, подходящо сако от туид в цвят меланж и пуловер, довърши опита й за камуфлаж. Поне сега не изглеждам така, сякаш всеки момент ще се строполя по очи, помисли си тя, дори и да е истина. С портокаловия сок глътна още едно от хапчетата на доктор Хайли и отново си помисли за смъртта на Една — факт, който продължаваше да й се струва невероятен. След като напуснаха апартамента на Една, двамата с Ричард отидоха да пият кафе. Ричард си поръча хамбургер, като й обясни, че е възнамерявал да вечеря в Ню Йорк. С дама, тя беше сигурна в това. И защо не? Ричард беше привлекателен мъж. Без съмнение не прекарваше вечерите си затворен в апартамента си или у семейството на Моли и Бил. Ричард бе изненадан и доволен, когато тя му разказа как е отишла отново в ресторант „Палисейдс“. После изведнъж се замисли за нещо и стана разсеян. На няколко пъти придоби такъв вид, сякаш всеки момент щеше да я попита нещо, но после очевидно се отказа. Въпреки че тя протестираше, той настоя да я последва у тях, да влезе в къщата заедно с нея и да провери дали вратите и прозорците са заключени.

— Не знам защо, но се притеснявам, когато си сама тук — каза той.

Тя сви рамене:

— Една беше в апартамент с тънки стени. Никой не е разбрал, че е била зле и че се е нуждаела от помощ.

— Не е така. Тя е починала почти моментално. Кейти, а този доктор Хайли, ти познаваш ли го?

— Днес следобед го разпитвах за Ванджи — отвърна тя уклончиво.

Намръщеното лице на Ричард се разведри.

— Разбира се. Добре. До утре. Предполагам, че Скот ще направи съвещание заради Една Бърнс.

— Убедена съм.

Ричард я погледна с тревожно изражение.

— Заключи вратата — каза той.

Нямаше леки прощални целувки по бузата.

Кейти прибра чашата от портокаловия сок в миялната машина. Бързо грабна някаква връхна дреха, чантата си и излезе при колата си.

Тази сутрин Чарли и Фил бяха започнали обиска в апартамента на семейство Луис. Скот съзнателно плетеше паяжина около Крис Луис — от косвени доказателства, наистина, но здрава. Само ако можеше да докаже, че има друга линия, която трябва да се проучи, преди Крис да бъде подведен под отговорност. Бедата при ареста по обвинение в убийство е, че дори и да се докаже, че си невинен, името ти си остава опетнено. След това години наред хората ще казват: „О, това е капитан Луис. Беше замесен в смъртта на жена си. Някакъв хитър адвокат го отърва, но той си е виновен като грешен дявол.“

Пристигна в канцеларията на прокуратурата точно преди седем и половина и изобщо не се изненада, когато завари там Морийн Кроули. Морийн беше най-съвестната им секретарка. Освен това беше природно интелигентна и можеше да изпълнява поставените й задачи, без непрекъснато да пита за указания. Кейти спря при бюрото й.

— Морийн, имам една работа. Можеш ли да влезеш при мен, когато разполагаш с малко време?

Момичето скочи. Имаше елегантна фигура с тънка талия. Зеленият пуловер подчертаваше живите й зелени очи.

— Да дойда ли веднага, Кейти? Искаш ли кафе?

— Чудесно — отвърна Кейти и добави: — Само че без шунка и ръжено хлебче… поне засега.

Морийн се смути.

— Съжалявам, че казах това вчера. Ти най-малко се движиш по шаблон.

— Не съм убедена. — Кейти влезе в кабинета си, окачи палтото си и седна, стиснала в ръка бележника, който бе използвала в болницата „Уестлейк“.

Морийн донесе кафето, придърпа един стол и зачака мълчаливо със стенографската си тетрадка в скута.

— Ето какъв е проблемът — започна бавно Кейти. — Версията, че смъртта на Ванджи Луис е плод на самоубийство, ни се струва неудовлетворителна. Вчера говорих с нейните лекари в болницата „Уестлейк“ — доктор Хайли и доктор Фукито.

Тя чу звук от рязко поемане на дъх и бързо вдигна поглед. Лицето на момичето беше пребледняло като платно. Докато Кейти я гледаше, по скулите й избиха две червени петна.

— Морийн, нещо не е наред ли?

— Не, не. Съжалявам.

— Казах ли нещо, което да те е стреснало?

— Не. Наистина.

— Добре. — Без да бъде убедена в това, Кейти отново сведе поглед към бележника си. — Доколкото знаем, доктор Фукито, психиатърът на болница „Уестлейк“ последен е видял Ванджи Луис жива. Искам да науча колкото се може повече факти за него. Направи проверка в Медицинското дружество на окръга и в АМА. Доколкото разбрах, работи на доброволни начала в болницата „Вали Пайнс“. Може би оттам ще научиш нещо. Подчертай поверителността, но установи откъде е дошъл, къде е учил, други болници, с които е бил свързан, минало… въобще всичко, до което можеш да се добереш.

— Не искаш ли да говоря с някого от болницата „Уестлейк“?

— За бога, не! Не желая никой там да подозира, че проверяваме доктор Фукито.

По някаква причина момичето сякаш си отдъхна.

— Веднага се заемам с това, Кейти.

— Наистина не е честно да те караме да идваш рано, да си вършиш работата и после да те товарим с други задачи. Добрата стара областна прокуратура не се е преработила. И двете го знаем.

Морийн сви рамене.

— Това няма значение. Колкото повече работя в тази канцелария, толкова повече ми харесва. Кой знае? Може един ден и аз да взема диплома по право, но това означава четири години колеж и още три години юридическо образование.

— Ще станеш добър адвокат — каза Кейти и наистина го мислеше. — Учудена съм, че не си била в колеж.

— Бях достатъчно луда да се сгодя същото лято, в което завърших гимназия. Родителите ми ме убедиха, преди да се омъжа, да изкарам един курс за секретарки, тъй че поне да имам някаква професия. Колко прави се оказаха! Годежът не си заслужаваше чакането.

— Защо не отиде в колеж миналия септември, вместо да започваш работа? — попита Кейти.

Лицето на момичето помръкна. Кейти си помисли, че изглежда много нещастна, и реши, че сигурно доста тежко е изживяла скъсването с годеника си.

Без да поглежда Кейти, Морийн каза:

— Бях много нервна и не ми се искаше отново да ставам ученичка. Това беше добро решение на нещата.

Тя излезе от стаята. Телефонът иззвъня. Беше Ричард. Гласът му звучеше някак предпазливо.

— Кейти, току-що разговарях с Дейв Брод, оглавяващ лабораторията за изследвания на предродилния стадий в „Маунт Синай“. Имах известни подозрения и му пратих за анализ зародиша, който износваше Ванджи Луис. Кейти, съмненията ми се оказаха основателни. Ванджи не е била бременна с детето на Крис Луис. Плодът, който отстраних от утробата й, притежава ясно изразени азиатски черти!

30

Едгар Хайли впери поглед в Кейти, когато тя застана пред него и вдигна ръка, стиснала онази обувка. Подиграваше ли му се?

Не. Тя вярваше в онова, което казваше, че вероятно обувката е имала някаква сантиментална стойност за Една. Той трябваше да вземе тази мокасина. Само Кейти да не я спомене пред съдебния лекар или детективите. Ами ако реши да им я покаже? Гъртруд Фицджералд може да я познае. Много пъти, когато Ванджи идваше на консултации, тя беше дежурна на рецепцията. Беше чула Една да занася Ванджи с тия нейни „сребърни пантофки“.

Кейти прибра обувката, затвори чекмеджето и излезе от спалнята, стиснала под мишница кутията за бижута. Той я последва, изгарящ от нетърпение да чуе какво ще каже. Но тя просто подаде кутията на детектива.

— Пръстенът и брошката са вътре, Чарли — обясни тя. — Смятам, че това отхвърля всякаква възможност за кражба с взлом. Не съм преглеждала бюрото или дрешника.

— Няма значение. Ако Ричард подозира насилствена смърт, утре сутринта ще претърсим жилището най-основно.

Някой рязко похлопа на вратата и Кейти отвори, за да пусне двама мъже с носилка.

Едгар Хайли се върна при Гъртруд. Тя беше изпила чашата вода, донесена от Кейти.

— Ще ви донеса още една, госпожо Фицджералд — каза тихо той.

Хвърли поглед през рамо. Всички останали бяха с гръб към него и гледаха как санитарите се готвят да отнесат тялото. Това беше неговият шанс. Трябваше да рискува и да вземе обувката. След като Кейти не я спомена веднага, малко вероятно беше точно сега да заговори за нея.

Бързо се върна в банята, пусна крана и се промъкна през коридорчето в спалнята. Като използваше кърпичката си, за да не оставя отпечатъци, той отвори нощното шкафче. Точно се пресягаше за обувката, когато чу стъпки, които приближаваха. Бързо бутна вратата, тикна кърпичката в джоба си и вече се намираше на прага на спалнята, когато стъпките спряха.

Направи усилие да придобие спокойно изражение и се обърна. Ричард Каръл, съдебният лекар, стоеше в малкото коридорче между банята и спалнята. Изглеждаше озадачен.

— Докторе — каза той, — бих искал да ви задам няколко въпроса за Една Бърнс — гласът му беше студен.

— Разбира се — и после с преднамерено небрежен тон добави: — Точно стоях тук и си мислех за госпожица Бърнс. Колко жалко, че животът й бе пропилян по този начин.

— Пропилян? — интонацията на Ричард беше явно въпросителна.

— Да. Всъщност тя имаше добри математически заложби. В този компютърен век Една можеше да използва по някакъв начин таланта си, за да постигне нещо за себе си. Вместо това тя се превърна в една дебела клюкарстваща алкохоличка. Ако ви е прозвучало рязко, казвам го с искрено съжаление. Бях привързан към Една и, честно казано, тя ще ми липсва. Извинете ме. Пуснал съм чешмата в банята. Исках да отнеса на госпожа Фицджералд чаша студена вода. Горката жена, ужасно е разстроена.

Доктор Каръл се отдръпна встрани, за да го пусне да мине. Дали суровите думи, които каза за Една, бяха отвлекли мисълта на съдебния лекар от това какво търсеше в стаята на мъртвата?

Той изплакна чашата, напълни я с вода и я отнесе на Гъртруд. Санитарите бяха излезли с тялото. Кейти де Мейо също не беше в стаята.

— Госпожа Де Мейо тръгна ли си? — попита той детектива.

— Не. Разговаря с жената на домакина. След това ще се върне.

Той самият не искаше да си тръгва, преди да се е уверил, че Кейти не е споменала за обувката пред Гъртруд. Но когато след няколко минути Кейти се върна, тя повече не отвори дума за нея.

Съвсем преднамерено я придружи до колата й, но тогава към тях се присъедини и съдебният лекар.

— Хайде да пием кафе, Кейти — каза той. — Нали знаеш къде се намира ресторант „Златната долина“?

Съдебният лекар я изчака да си влезе в колата, запали още преди да е казал: „Лека нощ, доктор Хайли“, и рязко потегли.

Докато караше към дома си, Едгар Хайли реши, че между Кейти де Мейо и Ричард Каръл има нещо. Когато Кейти получи фаталния кръвоизлив, Ричард Каръл ще бъде професионално и лично заинтересуван да открие причината за смъртта й. Трябваше да бъде много, много предпазлив.

В поведението на Каръл към него се чувстваше някаква враждебност, която обаче беше абсолютно неоснователна. Самият той трябваше ли да огледа тялото на Една? Но какъв щеше да бъде смисълът? Не трябваше да я блъска толкова силно. Щеше ли да бъде по-добре, ако я беше ограбил? Нали такова беше първоначалното му намерение. Ако го беше изпълнил, още снощи щеше да открие обувката.

Но Една беше говорила, Една беше разказала на Гъртруд за посещенията му в апартамента й. Може нарочно да е представила нещата като по-сериозни, по-значими. Гъртруд каза на Кейти, че той знае къде съхранява кутията с жалките бижута. Ако стигнеха до заключението, че Една е била убита, дали щяха да свържат смъртта й с работата й в болницата? Какво друго е споделяла Една с разни хора?

Тази мисъл не му даваше мира през целия път до вкъщи.

Ключът беше Кейти. Кейти де Мейо. След като окончателно я отстранеше от пътя си, нямаше да има никакво доказателство, което би могло да го свърже със смъртта на Ванджи или тази на Една. Документацията в кабинета му беше в безупречен ред. Настоящите пациенти можеха да издържат най-придирчивия и взискателен преглед.

Той зави по алеята, вкара колата в гаража и влезе в къщата. Агнешките котлети бяха в чинията, студени и покрити с мазнина. Аспержите се бяха спаружили, салатата беше повехнала и топла. Ще претопли храната в микровълновата печка и ще си приготви свежа салата. След броени минути масата ще изглежда по същия начин, както преди да му се обадят по телефона.

Когато за втори път беше готов с вечерята, той усети, че започва да се успокоява. Беше толкова близо до абсолютната безопасност. Много скоро щеше да стане възможно да направи своя гений достояние на целия свят. Вече бе постигнал нужния успех. Можеше да го докаже по безапелационен начин. Един ден щеше да го обяви официално. Засега не, но някой ден… И няма да бъде като онзи фукльо, който оповести свои резултати от успешно клониране, но отказа да даде и най-малко доказателство за това. Той имаше грижливо воден архив, научна документация, снимки, рентген, поетапно най-подробно описание на всички възникнали проблеми и на начина, по който бе успял да ги разреши. Всичко това се намираше в папките в неговия таен сейф.

Когато му дойдеше времето, щеше да изгори папките за провалите и да изиска признанието, което му се полагаше. Дотогава със сигурност щеше да има още победи.

Нищо не трябваше да се изпречва на пътя му. За малко Ванджи да провали всичко. Ами ако не я беше срещнал, когато излизаше от кабинета на Фукито? Ако не му беше споделила решението си да се консултира с доктор Емет Сейлъм?

Щастлива случайност. Късмет. Наречи го както искаш.

Само че случайност беше и онова, което прати Кейти де Мейо на прозореца точно когато той излизаше с тялото на Ванджи. И жестока ирония на съдбата, че изобщо се беше обърнала към него.

Той отново се настани на масата. С истинско удовлетворение констатира, че вечерята изглежда така апетитна, както я беше приготвил в началото. Кресонът беше хрупкав и свеж, котлетите — горещи, аспержите — димящи под тънката заливка от холандски сос. Наля си вино във фина чаша и я вдигна, като се наслаждаваше на нежния допир на кристала. Вдъхна и усети очаквания великолепен аромат, така типичен за бургундските вина. Ядеше бавно. Както винаги, храната възстанови доброто му самочувствие. Ще направи каквото е необходимо и тогава ще бъде в безопасност.

Утре е четвъртък. Ще излезе статията в „Нюзмейкър“, която ще повдигне социалния и професионалния му престиж.

Фактът, че е вдовец, му придаваше особена привлекателност. Знаеше какво говорят пациентките му. „Доктор Хайли е блестящ. Толкова е известен. Има красива къща на «Паркууд».“

След смъртта на Уинифред той беше оставил връзките му с нейните приятели постепенно да замрат. Там имаше прекалено много враждебност. Този неин братовчед продължаваше с инсинуациите си. Той го знаеше. Затова през тези три години не си позволи връзка с друга жена. Пък и не възприемаше самотата като жертва. Работата го поглъщаше изцяло и му носеше пълно удовлетворение. Времето, което й посвещаваше, се възнаграждаваше. И най-отявлените му критици признаха, че е добър лекар, че болницата му е възхитително оборудвана и че проектът „Майчинство“ се изпълнява вече и от други лекари.

— На моите пациентки се забранява да пушат и да пият алкохол по време на бременността — беше заявил той пред журналистката от „Нюзмейкър“. — От тях се изисква да спазват специфична диета. Много от тези така наречени ялови жени ще имат бебето, което толкова желаят, стига да покажат същата всеотдайност като спортистите по време на тренировки. Повечето от дългосрочните здравни проблеми днес щяха да бъдат преодолени напълно, ако майките не ядяха неподходяща храна и не се подлагаха на неправилно лечение. Имаме живия пример за това какво причини талидомидът[1] на много нещастни жертви. Признаваме, че една бъдеща майка на режим със силни лекарства може да роди бебе наркоман. Майка, пристрастена към алкохола, често дава живот на дете със забавено умствено, физическо и емоционално развитие. Но какво да кажем за многобройните проблеми, които считаме просто за човешка орис… Бронхит, дислексия[2], свръхнапрегнатост, астма, увреден слух и зрение? Вярвам, че мястото да се отхвърли всичко това не е лабораторията, а утробата на майката. Няма да приема пациентка, която не желае да се съобразява с моите методи. Мога да ви покажа десетки жени с по няколко спонтанни аборта, които аз съм лекувал и които вече имат деца. Още много биха могли да изпитат същата радост, ако проявяваха готовност да променят навиците си. Много други щяха да забременеят и да родят, ако не бяха толкова затормозени емоционално, в резултат на което практически носят в себе си психически противозачатъчни средства, много по-ефикасни, от който и да е медикамент по аптеките. Това е същността, основата на проекта за майчинство, реализиран в болницата „Уестлейк“.

Репортерката от „Нюзмейкър“ беше впечатлена. Следващият й въпрос обаче беше провокиращ.

— Докторе, не е ли факт, че сте обект на критика заради прекомерните такси, които вземате?

— Вие ги определяте като „прекомерни“. Таксите, които аз вземам, като се изключат разходите за почти спартанско съществуване, се влагат в болницата и за обезпечаване на изследванията върху предродилния стадий.

— Докторе, не е ли факт, че голям процент от вашите пациентки са жени, които неколкократно не са успявали да износят плода, въпреки че са спазвали стриктно програмата ви… и са ви платили десет хиляди долара плюс всички болнични и лабораторни разходи?

— Би било безумие от моя страна да твърдя, че мога да доведа всяка трудна бременност до успешно раждане. Да. Имал съм случаи, когато желаната бременност започва, но впоследствие бива преустановена от спонтанен аборт. След няколко такива случая аз предлагам на пациентката да си осинови дете и помагам за уреждането на формалностите.

— Срещу заплащане.

— Госпожице, предполагам, че за интервюто с мен вие също ще получите хонорар. Защо не използвате времето си за работа на доброволни начала?

Беше глупаво да напада репортерката по този начин, да предизвиква враждебност, да й дава основание да го дискредитира, да се задълбава прекомерно в миналото му. Каза й, че преди да се ожени за Уинифред, е работил като началник на гинекологично отделение в Ливърпул. Но, естествено, не изкоментира болницата „Крайст“ в Девън.

Следващият въпрос на интервюиращата целеше да го хване в капан.

— Докторе, вие правите аборти, нали?

— Да.

— Това не е ли недопустимо за акушер-гинеколога? Да се опитва да спаси един зародиш и да унищожи друг?

— Аз се отнасям към утробата като към люлка. Презирам аборта и съжалявам за мъката, на която ставам свидетел, когато при мен идват жени, които нямат никакъв шанс да забременеят, защото са правили аборт и утробата им е била пробита от некадърни и престъпно небрежни лекари. Мисля, че всички… в това число и мои колеги, ще бъдат удивени да научат колко много жени са се лишили от надеждата за майчинство, защото поне веднъж са взели безразсъдното решение да прекъснат това майчинство с аборт. Искрено желая всяка майка да износи своето бебе до успешно раждане. А на тези, за които в даден момент бебето е нежелано, мога поне да дам възможност, когато поискат, наистина да бъдат в състояние да родят свое дете.

Това негово становище беше добре прието. Отношението на репортерката се промени.

Той свърши да се храни. Облегна се назад и си наля още вино. Чувстваше се удобно и приятно. Законите се променяха. След няколко години щеше да бъде в състояние да обяви своя гений без страх от съдебно преследване. Ванджи Луис, Една Върне, Уинифред, Клер… те всички щяха да бъдат просто гола статистика. Следата щеше да бъде изстинала.

Впери поглед във виното, отпи, наля си нова чаша и отново отпи. Чувстваше се изморен. За утре сутринта имаше насрочено цезарово сечение — още един тежък случай, който щеше да допринесе за репутацията му. Бременността протече тежко, но плодът имаше ясни сърдечни тонове. Раждането трябваше да премине успешно. Майката беше от изтъкнатата фамилия Пейн. Бащата, Делано Олдрич, беше служител във фондацията на Рокфелер. Това семейство беше от онези, чиято поддръжка щеше да има огромно значение, ако скандалът в Девън някога отново излезе наяве.

Оставаше само една пречка. Беше донесъл вкъщи документацията на Кейти де Мейо. Сега щеше да започне да подготвя другата папка, която щеше да предостави на полицията след нейната смърт.

Вместо онова, което му беше разказала за продължителен и обилен мензис през последните няколко години, той щеше да запише: „Пациентката се оплаква от чести и спонтанни кръвоизливи, без връзка с месечния й цикъл.“ Вместо известна рехавост на стените на матката, очевидно наследствен белег, състояние, което може много лесно да се коригира с един най-обикновен кюртаж, той щеше да запише, че са установени признаци на васкуларни[3] смущения. Вместо малко по-нисък хемоглобин, щеше да отбележи, че хемоглобинът й хронично варира в рисковата зона.

Отиде в библиотеката. Папката с етикет Катлийн де Мейо, която бе донесъл от кабинета си, лежеше на бюрото му. Взе от чекмеджето нова папка и нанесе отгоре й името на Кейти. В продължение на половин час работи без прекъсване, като се консултираше с оригиналната папка за информация относно анамнезата[4]. Накрая беше готов. Щеше да отнесе новата папка обратно в болницата. Добави още два абзаца към документацията от кабинета си, онази, която щеше да прибере в стенния сейф, след като приключи.

„Пациентката претърпява незначителна автомобилна катастрофа в понеделник вечерта, 15 февруари. В два часа след полунощ същата пациентка в упоено състояние съзира през прозореца на болничната си стая как настоящият лекар пренася тялото на Ванджи Луис. Пациентката и досега не си е дала сметка, че онова, което е видяла, е реално събитие, а не халюцинация. Леко травматизирана от инцидента, с постоянно кръвотечение. Несъмнено в даден момент тя ще бъде в състояние да си спомни какво е видяла и по тази причина не може да й се позволи да остане като заплаха за настоящия лекар.

В понеделник вечерта на пациентката е направено кръвопреливане в спешния кабинет. Настоящият лекар й предписва второ кръвопреливане под претекст, че е необходимо за операцията в събота. Настоящият лекар, освен това й предписва и антикоагулант[5], хапчета кумадин, които да се вземат редовно до петък вечерта.“

Издаде устни и остави писалката. Лесно можеше да си представи как щеше да завърши този отчет:

„Пациентката постъпва в болницата в петък, шест часа вечерта, на 19 февруари с оплаквания за замаяност и обща отпадналост. В 9 часа настоящият лекар, в присъствието на сестра Рендж, установява, че пациентката е получила кръвоизлив. Кръвното налягане бързо пада. С непрекъснато кръвопреливане в 9,45 е извършена спешна операция.

Пациентката Катлийн Поел де Мейо умира в 10,00 часа.“

Усмихна се. Най-накрая този опасен случай щеше да приключи. Всяка подробност бе внимателно обмислена, дори до дежурството на сестра Рендж, която трябваше да застъпи на етажа в петък вечерта. Тя беше млада, неопитна и ужасно се страхуваше от него.

След като прибра папката във временното скривалище в първото чекмедже на бюрото си, той се качи на горния етаж и спа непробудно до шест часа сутринта.

Три часа по-късно направи цезарово сечение на госпожа Делано Олдрич, вследствие на което тя роди здраво момченце, а той прие като абсолютно заслужена придружената с радостни сълзи благодарност на родилката и нейния съпруг.

[1] Широко използван успокояващ бременните препарат, увреждащ плода и довел до раждането на хиляди бебета без крайници, пръсти и прочее уродства в Северна Америка и Западна Европа в края на 60-те и 70-те год. — Б.пр. ↑

[2] Нарушение на говора. — Б.пр. ↑

[3] Съдови — от кръвоносен съд. — Б.пр. ↑

[4] История на заболяването според разказа на пациента. — Б.пр. ↑

[5] Противосъсирващ препарат. — Б.пр. ↑

31

Погребалната служба за Ванджи се състоя в сряда сутринта от десет часа в параклиса на един погребален дом в Минеаполис. Със сърце, свито от жалост към родителите на Ванджи, Крис стоеше до тях, а сподавените им ридания се стоварваха върху него като удари на чук. Можеше ли да постъпи по друг начин? Ако не се беше опитал в началото да предразположи Ванджи, щеше ли сега тя да лежи тук? Ако беше настоял още преди години да отиде заедно с него на брачна консултация, това щеше ли да помогне на брака им? Беше й го предложил, но тя отказа и възкликна: „Не ми трябват никакви консултации. И недей всеки път, когато се разстроя за нещо, да твърдиш, че не съм добре! Точно обратното. Ти никога не се разстройваш. Не се вълнуваш от никого и от нищо. Ти си проблемът, не аз!“

О, Ванджи, Ванджи… Дали истината беше някъде по средата? Той беше престанал да се вълнува твърде скоро, след като се бяха оженили.

Родителите й бяха възмутени, когато разбраха, че Ванджи не може да бъде погребана и тялото й трябва да бъде пренесено отново на изток.

— Защо?

— Нямам представа. — Беше излишно да дава друг отговор — поне засега.

„Удивителна милост, какъв сладък звук — сопраното на солистката изпълни параклиса. — Някога се загубих, но сега намерих се тук.“

Преди няколко месеца, миналото лято той бе обзет от усещането, че животът му е пуст и безнадежден. И тогава попадна на онова празненство на Хаваите. Джоун беше там. Спомняше си точно момента, когато я видя. Тя беше на терасата сред група гости. Беше казала нещо и думите й разсмяха всички. Тя също се смееше със свити очи и полуотворени устни, отмятайки глава назад. Той си взе питие и се присъедини към групата. И повече не се отдели от нея през цялата вечер. „… слепец бях аз, но сега съм зрящ…“ Съдебният лекар нямаше да освободи тялото на Ванджи във вторник вечерта, ако хранеше подозрения за двойна игра. Какво беше онова, което го бе накарало да промени решението си?

Помисли си за обаждането на Една. Дали бе разговаряла с други хора? Можеше ли да хвърли някаква светлина върху смъртта на Ванджи? Преди да си тръгне от Минеаполис, възнамеряваше да се обади на доктор Сейлъм. Трябваше да разбере какво знае той за Ванджи, което го накара снощи да реагира с такава изненада. Защо Ванджи си бе насрочила консултация при него? В живота й е съществувал някой друг. Беше сигурен в това. Ами ако Ванджи се бе самоубила пред някого и този човек после я е откарал в къщата им? Господ му беше свидетел, че тя имаше достатъчно възможности за връзка с друг мъж. Поне половината месец той отсъстваше от дома си. Може да е срещнала някого, след като се преместиха в Ню Джърси.

Но беше ли способна Ванджи сама да си причини болка?

Абсурд!

Свещеникът произнасяше последната молитва „… когато всички сълзи ще изсъхнат…“ Крис отведе родителите на Ванджи в преддверието и прие съболезнования от приятелите, които бяха дошли на службата. Родителите на Ванджи щяха да останат у роднини. Те се бяха съгласили, че тялото трябва да бъде кремирано в Ню Джърси и урната да бъде върната, за да я погребат във фамилния парцел.

Най-накрая Крис успя да се откъсне. Беше малко след единадесет часа, когато пристигна в Спортния клуб в центъра на Минеаполис и взе асансьора за четиринадесетия етаж. Там в солариума си поръча едно „Блъди Мери“ и си го отнесе до телефона.

Свърза се с кабинета на доктор Сейлъм и каза:

— Обажда се съпругът на Ванджи Луис. По спешност ми се налага да разговарям с доктора незабавно.

— Съжалявам — отвърна сестрата. — Доктор Сейлъм преди малко замина за конференцията на Американската медицинска асоциация, която ще се състои в Ню Йорк. Ще се върне следващата седмица.

Ню Йорк. Крис обмисляше информацията.

— Можете ли да ми кажете къде ще отседне, ако обичате? Вероятно ще ми се наложи да го потърся там.

Сестрата се поколеба.

— Мисля, че няма нищо нередно да ви информирам за това. Убедена съм, че доктор Сейлъм възнамерява да се свърже с вас. Той ме помоли да намеря телефонния ви номер в Ню Джърси и знам, че взе със себе си медицинската документация на съпругата ви. Но в случай че се разминете, можете да го намерите в „Есекс Хаус“ на Сентрал Парк Саут в центъра на Ню Йорк. Вътрешният му номер там е 3219.

Крис беше извадил малкото тефтерче, което държеше в едно отделение на портфейла си. След като повтори информацията, той бързо записа необходимите координати.

Горната част на страницата вече беше запълнена. Там беше адресът на Една Бърнс и указанията как да стигне до апартамента й в „Еджривър“.

32

Скот свика обедно съвещание в кабинета си със същите четирима души, които присъстваха там ден и половина преди това, за да бъде обсъдена смъртта на Ванджи Луис.

Това съвещание беше различно. Когато влезе в кабинета, Кейти почувства, че атмосферата е напрегната. Скот беше извикал Морийн и сега тя чакаше, готова да записва.

— Ще купим сандвичи за тук — каза той. — Трябва да се върна в съда в един и тридесет. А сега се налага бързо да придвижим нещата около капитан Луис.

Точно според очакванията, помисли си Кейти. Скот съсредоточаваше вниманието си върху Крис. Тя погледна Морийн. Около момичето се чувстваше аура от напрегнатост — толкова силна, че беше почти видима. Появи се, когато й дадох задачата тази сутрин, помисли си Кейти.

Морийн улови погледа й и леко се усмихна. Кейти кимна.

— Аха. Както обикновено. — После добави: — Как върви проучването?

Морийн хвърли поглед към Скот, но той преглеждаше една папка и не ги забелязваше.

— Засега нищо особено. Доктор Фукито не е член на АМА, нито на дружеството на медиците във Вали. Отделя доста време на децата с умствени увреждания от психиатричната клиника във „Вали Пайнс“. Обадих се и в университета в Масачузетс. Там е следвал медицина.

— Кой ти го каза? — попита Кейти.

Морийн се поколеба.

— Помня, че съм го чула някъде.

Кейти имаше чувството, че отговорът й е някак уклончив, но преди да успее да попита още нещо, Ричард, Чарли и Фил влязоха заедно в кабинета. Бързо казаха на Морийн какво искат за обяд, след което Ричард дръпна един стол и седна до Кейти. Прехвърли ръка през облегалката на нейния стол и докосна лекичко тила й. Пръстите му бяха силни и топли. За момент разтри мускулите на врата й.

— Господи, колко си напрегната! — възкликна той.

Скот вдигна поглед и започна да говори:

— Добре, до този момент всички знаете, че бебето, което Ванджи е износвала, е имало азиатски черти. Това открива две възможности. Първата — с наближаване на термина Ванджи е обзета от паника и се самоубива. Сигурно е обезумяла от тревога, когато е разбрала, че е изключено да заблуди някого, че детето е от съпруга й. Втората — Кристофър Луис разбира, че жена му има любовна връзка с някого, и я убива. Нека разгледаме това положение. Да предположим, че той се прибира неочаквано в понеделник вечерта. Двамата се скарват. Защо тя е бързала да се върне в Минеаполис? Възможно ли е да се е страхувала от него? Не забравяйте, че той не е признал, че тя е имала намерение да си отиде вкъщи, а тя е очаквала да замине, преди той да се е върнал от полет. По думите на Кейти психиатърът твърди, че тя се е втурнала навън от кабинета му почти в истерия.

— Психиатърът японец — подчерта Кейти. — Поръчах на Морийн незабавно да го проучи.

Скот я изгледа.

— Искаш да кажеш, че според теб е имало нещо между него и Ванджи?

— Нищо не искам да кажа все още — отвърна Кейти. — Фактът, че е японец, категорично не означава, че Ванджи не е познавала и друг азиатец. Но мога да ви кажа следното. Когато вчера разговарях с него, той беше нервен. Внимателно подбираше всяка своя дума. И определено не ми каза цялата истина.

— Което ни отпраща към Една Бърнс — каза Скот.

— Какво ще кажеш по този въпрос, Ричард? Паднала ли е, или е била блъсната?

Ричард сви рамене.

— Не е изключено да е паднала. Беше доста пълна. Равнището на алкохола в кръвта й беше 0,25. Била е пияна.

— Ами онази работа, дето пияните и бебетата можели да падат, без да се нараняват? — попита Кейти.

Ричард поклати глава.

— Това може да е истина за счупване на кости, но не и когато черепът ти се блъсне в остър метален предмет. Бих казал, че докато някой не си признае, че е убил Една, изобщо няма да можем да го докажем.

— Но не е изключено да е била убита? — настояваше Скот.

Ричард сви рамене.

— Абсолютно.

— Една е била чута да споменава пред Крис Луис за Прекрасния принц. — Кейти говореше бавно. Мислеше си за красивия психиатър. Дали някой като Една можеше да го нарече Прекрасния принц? Възможно ли беше след смъртта на Ванджи тя да се е обадила на Крис, за да му покаже, че подозира тайна любовна връзка между тях. — Не ми се вярва — каза тя.

Мъжете я погледнаха с любопитство.

— Какво не ти се вярва?

— Не вярвам Една да е била злонамерена. Сигурна съм, че не би могла. Мисля, че никога не би се обадила на Крис Луис след смъртта на Ванджи, за да му причини болка, като му разкрие любовната връзка на съпругата му.

— Може да го е съжалявала и да не е искала той да се чувства безутешния съпруг — каза Ричард.

— А може и да се е надявала да получи няколко долара — предположи Чарли. — Възможно е в понеделник вечерта Ванджи да й е казала нещо. Може да е знаела, че Крис и Ванджи са се карали. Парите не са й стигали. Очевидно е продължавала да изплаща сметките от лечението на родителите си, които са починали преди няколко години. Може да е смятала, че няма нищо лошо в това да попритисне Луис. Тя действително е заплашила, че ще отиде в полицията.

— Споменала е, че има да каже нещо на полицията — възрази Кейти. — Така обясни жената на домакина.

— Добре — съгласи се Скот. — А какво стана с обиска в къщата на семейство Луис? Намерихте ли нещо?

Чарли сви рамене.

— Засега не много. Има някакъв номер с код 612, надраскан на тефтерчето до телефона в кухнята. Не е на родителите на Ванджи, в това сме сигурни. Смятахме да се обадим оттук. Може Ванджи да е разговаряла с приятелка, да е споделила част от плановете си. Другото нещо е, че е раздрала роклята, която е носела, на вилата, която стърчеше от един рафт в гаража.

— Какво искаш да кажеш с това „роклята, която е носела“?

— Роклята, с която е била, когато са я намерили. Няма начин да не й обърнеш внимание. Дълга, от тези щамповани памучни платове на райета.

— Къде са дрехите, с които е била облечена? — обърна се Скот към Ричард.

— Вероятно още са в лабораторията — предположи той. — Изследваме ги според обичайната практика.

Скот взе бележника за съобщения, който му беше оставил Чарли, и го подаде на Кейти.

— Защо не звъннеш веднага? Ако е жена, може да научиш нещо повече от нея.

Кейти набра номера. Последва кратка пауза и след това сигнал свободно.

— Кабинетът на доктор Сейлъм.

— Лекарски кабинет — прошепна тя, закрила с ръка слушалката. А на гласа в другия край на линията каза: — Може би ще бъдете в състояние да ми помогнете. Казвам се Катлийн де Мейо, областна прокуратура Вали, Ню Джърси. Водим обичайното следствие във връзка със смъртта на госпожа Ванджи Луис миналия понеделник. Тя беше записала този номер в тефтерчето си.

Беше прекъсната.

— Какво съвпадение! Току-що разговарях с капитан Луис. Той също се опитва да се свърже с доктора. Както му обясних, доктор Сейлъм в момента пътува за Ню Йорк, където ще се проведе годишна конференция на АМА. Можете да се свържете с него по-късно днес в хотел „Есекс Хаус“ на Сентрал Парк Саут.

— Добре. Ще го сторим. — За всеки случай Кейти реши да попита: — Да знаете нещо за обаждането на госпожа Луис? Тя разговаря ли с доктора?

— Не, не успя. Разговаря само с мен. Обади се в понеделник и беше ужасно разочарована, че той няма да дойде в кабинета си преди сряда. Запазих й час по спешност за този ден, защото докторът веднага щеше да излезе отново. Тя настояваше да се види с него.

— Един последен въпрос — каза Кейти. — Какъв лекар е доктор Сейлъм?

В гласа на жената прозвуча искрена гордост.

— О, той е изтъкнат акушер-гинеколог.

— Разбирам. Благодаря ви. Бяхте много любезна. — Кейти затвори и предаде разговора на останалите.

— Значи Крис Луис е знаел за насрочената консултация — каза Скот — и сега иска да разговаря с лекаря. Нямам търпение да се видим с него тази вечер. Ще му зададем доста въпроси.

На вратата се почука и без да чака отговор, в стаята влезе Морийн. Носеше картонен поднос с преградки за чаши за кафе и плик със сандвичи.

— Кейти — каза тя, — точно сега звънят от Бостън във връзка със запитването ни за доктор Фукито. Искаш ли ти да приемеш разговора?

Кейти кимна. Ричард се пресегна, взе телефона и й го подаде. Докато чакаше да я свържат, Кейти усети, че има слабо, но постоянно главоболие. Този удар в кормилото не беше достатъчно силен за мозъчно сътресение, но сега си даде сметка, че през последните няколко дни главата непрекъснато я тормозеше. Просто не работя на пълни обороти, помисли си тя. Толкова много неща затормозяваха съзнанието й. Какво се опитваше да си спомни? Нещо. Някакво впечатление.

Когато обясни коя е, веднага я свързаха с началника на Личен състав на Медицинския факултет при университета в Масачузетс. Гласът на човека беше безпристрастен.

— Да, доктор Фукито е завършил нашия университет в първата трета на своя курс. Работил е като стажант-лекар в градската болница, после е останал там на щат, като в същото време е имал и частна практика. Напуснал е болницата преди няколко години.

— По каква причина? — попита Кейти. — Моля, разберете, това е полицейско разследване. Цялата информация ще се пази в строга тайна, но ние трябва да знаем, ако има някакви факти в миналото на доктор Фукито, които сме длъжни да отчетем.

Последва кратка пауза и после информаторът каза:

— Доктор Фукито е бил приканен да напусне преди седем години и разрешителното му за Масачузетс е било отнето за период от една година. Бил е обвинен и признат за виновен за неетично поведение по дело за злоупотреба с професионално положение.

— Каква беше причината за делото?

— Бивша негова пациентка е съдила доктор Фукито, че е била подтикната към интимна връзка с него, докато е била на психиатрично лечение. Била е разведена наскоро и се е намирала в изключително потиснато емоционално състояние. Като резултат от тази връзка тя е родила дете от доктор Фукито.

33

Моли се беше развихрила из кухнята, доволна от факта, че всички деца бяха отново на училище. Дори и дванадесетгодишната Дженифър тази сутрин се почувства достатъчно добре, за да тръгне — всъщност тя просто се молеше да я пуснат.

— Наумиш ли си нещо, ставаш точно като Кейти. Добре, само че не можеш да отидеш пеша. Твърде е студено. Ще те закарам.

Бил щеше да ходи в Ню Йорк чак следобед. Планираше да посети един от семинарите в рамките на конференцията на АМА. Те се радваха на редкия шанс да си поговорят на спокойствие, докато Бил си пиеше кафето, а Моли режеше зеленчуци.

— Сигурна съм, че Кейти и Ричард и семейство Бъркли ще си допаднат взаимно — каза Моли. — Джим Бъркли е интелигентен и много забавен. Защо повечето хора, които работят в рекламата, са толкова интересни?

— Сигурно защото техният арсенал в търговията са думите — предположи Бил. — Въпреки че, в интерес на истината, аз съм срещал такива, с които не бих си губил времето.

— О, разбира се — съгласи се разсеяно Моли. — Ако Лиз не прекара цялата вечер в приказки за бебето… макар че, трябва да призная, тя почна да се оправя. Когато онзи ден й звъннах да ги поканя, само първите двадесет минути ми приказва за последния номер на Мариан, който, между другото, бил да си издуха овесените ядки из цялата стая, когато я хранят. Не е ли страхотно?

— Така е, като ти е първото бебе, което си чакал цели петнадесет години — отвърна Бил. — Доколкото си спомням, всеки път, когато Дженифър мигнеше, ти тичаше да го записваш в дневника й.

Моли започна да реже целината.

— Спомням си, че когато се родиха близнаците, леля ти ми подари една книга за гледане на бебета. Мисля, че даже не я отворих. Както и да е, ще бъде весело. И даже ако Лиз говори пак така екзалтирано за бебето си, може би поне малко от това ще повлияе на Кейти и Ричард.

Бил вдигна вежди.

— Моли, ти си деликатна като парен чук. По-добре внимавай, защото скоро двамата ще почнат съвсем да се избягват.

— Глупости. Не виждаш ли как се гледат? Там нещо пуши… и даже повече. Боже мой, Ричард ми се обади снощи да провери дали Кейти не е тук и после искаше да разбере какво става с нея. Трябваше да чуеш каква тревога звучеше в гласа му. Казвам ти, луд е по нея, но е достатъчно умен да не го показва, за да не я изплаши.

— Ти каза ли му за операцията?

— Не. Онзи ден сутринта Кейти ме скастри, когато я попитах дали е споделила с него какво смята да прави. Честен кръст, като гледам как повечето хора оставят нещата да висят… Виж, защо просто не каже на Ричард: „Имам такъв и такъв проблем, дреболия. И с мама беше същото, та трябваше да й правят кюртаж през няколко години. Аз изглежда съм го наследила от нея.“ А вместо това горкият човек наистина се тревожи, че има нещо сериозно. Не мисля, че е честно по отношение на него.

Бил стана, отиде до мивката, изплакна чашката и чинийката си и ги сложи в миялната машина.

— Според мен ти не си даваш сметка, че Кейти преживя страшен удар, изгубвайки двамата мъже, които е обичала и на които е разчитала… баща си, едва осемгодишна, и после Джон, вече на двадесет и четири. Тя ми напомня за последната сцена от „Отнесени от вихъра“, когато Рет казва на Скарлет: „Поднесох ти сърцето си, а ти го разби. После го дадох на Бони и тя също го разби. Трети път няма да рискувам.“ Ето това е част от проблема на Кейти. Но, откровено казано, смятам, че тя трябва сама да се справи с него. А това ти да кръжиш около нея като майка-орлица не й помага. От всичко най-много ми се иска да се съберат с Ричард Каръл. Той ще бъде добър с нея.

— Освен това играете голф заедно — подметна Моли.

Бил кимна.

— И това също. — Взе стръкче целина и го лапна. — Един съвет от мен. Ако Кейти не иска сама да каже на Ричард за тази операция, няма защо ти да му казваш. Не е честно към нея. Ако той е достатъчно настоятелен в загрижеността си, това би трябвало да й говори нещо. Ти ги събра, сега…

— … си трай — въздъхна Моли.

— Нещо такова. А утре вечерта, когато Кейти влезе в болница, двамата с теб отиваме в „Метрополитън“. Взел съм билети за „Отело“ преди месеци и не смятам да ги презаверявам. Бъди там, когато излезе от реанимацията в събота сутринта, но няма да е зле, ако й се прииска да има някого до себе си. Може би в петък вечерта ще поразмисли.

— Да отиде в болницата съвсем сама? — възпротиви се Моли.

— Да, съвсем сама — рече Бил твърдо. — Вече е голямо момиче.

Телефонът иззвъня.

— Моли се да не е училищната сестра, която иска да ни каже, че някое от децата пак е пипнало този вирус — измърмори Моли. Нейното „ало“ беше сдържано. После тонът й стана загрижен.

— Лиз, здравей. Само не ми казвай, че не можете да дойдете довечера.

Слуша известно време.

— О, за бога, доведи я. Имаш сгъваема количка… Разбира се, ще я сложим в нашата стая, там ще й бъде добре… Разбира се, че нямам нищо против. Ако се събуди, ще я вземем долу и ще я оставим да се весели с нас. Ще бъде като в старите времена… Чудесно. Ще ви чакам в седем. Довиждане.

Моли затвори.

— Жената, която гледа детето, тази вечер била заета и Лиз трябва да го остави при съвсем непозната, тъй че ще го доведе тук.

— Добре. Трябва да изчезвам. Става късно. — Бил целуна Моли по бузата. — Ще престанеш ли да се тревожиш за малката си сестричка?

Моли прехапа устни.

— Не мога. Имам такова тягостно предчувствие за Кейти, сякаш ще й се случи нещо лошо.

34

Когато Ричард се върна в кабинета си, дълго време остана неподвижен до прозореца, вперил поглед навън. Гледката от тук му харесваше повече, отколкото от стаята на Скот. Освен североизточния ъгъл на окръжния затвор се виждаше и част от миниатюрния парк пред съда. Нищо, до което се докосваше погледът му, не стигаше до съзнанието му. Наблюдаваше разсеяно как мокрият сняг се стелеше по вече слегналата се замръзнала трева.

Чудесно време, помисли си той. Вдигна поглед към небето. Задаваха се тежки снежни облаци. Тялото на Ванджи Луис бе пренесено от Минеаполис в Нюарк с полет 230. Щяха да го вземат в седем часа и да го докарат в моргата. Утре сутринта щеше да му направи нов щателен преглед. Не че очакваше да установи нещо повече от онова, което вече знаеше. По него не се виждаха никакви синини, беше убеден в това. Но имаше нещо около левия й крак, което беше регистрирал и отминал като несъществено.

Изтласка тази мисъл от съзнанието си. Беше безпредметно да разсъждава, преди да е огледал трупа отново. Ванджи очевидно беше емоционална натура. Възможно ли е да е била подтикната към самоубийство от доктор Фукито? Ако Ванджи е била бременна с негово дете, той трябва да е бил обзет от паника. С кариерата му на лекар беше свършено в мига, в който се разбереше, че отново си е позволил интимни отношения с пациентка. Но Крис Луис си имаше приятелка — добра причина да желае да се освободи от съпругата си. Ами ако е научил за връзката им? Очевидно дори родителите на Ванджи не знаеха, че тя е възнамерявала да се върне в Минеаполис. Възможно ли беше Ванджи да се е надявала да роди тайно при акушер-гинеколог от Минесота? Може би си е мислела после да каже, че е загубила детето. Ако е искала да запази брака си, не е изключено да е прибягнала към подобна стъпка. Или пък ако си е давала сметка, че разводът е неизбежен, абсолютното доказателство за нейната изневяра можеше да натежи при решаване на делото.

Нито едно от горните предположения не му звучеше правдоподобно.

Ричард въздъхна, пресегна се, щракна интеркома и нареди на Мардж да дойде при него. Когато се върна от кабинета на Скот, тя беше на обяд и той не беше взел съобщенията, получени в негово отсъствие.

Мардж влезе бързо с куп листчета в ръка.

— Нищо съществено — уведоми го тя. — О, да, има едно, получи се веднага след като тръгнахте за кабинета на господин Майерсън. От някой си доктор Сейлъм. Не ви потърси по име, просто попита за съдебния лекар. После поиска да разбере дали ние сме извършили аутопсията на тялото на Ванджи Луис. Аз му казах, че вие сте съдебният лекар и че сте направили аутопсията лично. Полетът му от Минеаполис бил след минути, но помоли да го потърсите в „Есекс Хаус“ в Ню Йорк около пет часа. В гласа му се чувстваше явно нетърпение да разговаря с вас.

Ричард събра устни, сякаш за да подсвирне.

— И аз нямам търпение да разговарям с него.

— Освен това разполагам със статистиката за пациентките на гинекологичното отделение в болницата „Уестлейк“ — каза Мардж. — През осемте години, откакто се работи по проекта за майчинство, шестнадесет пациентки са починали или при раждане, или вследствие на токсична бременност.

— Шестнадесет?

— Шестнадесет — повтори натъртено Мардж. — Въпреки това практиката е значителна. Доктор Хайли е считан за отличен специалист. Някои от бебетата, които е изродил, са почти чудо, а всички жени, които са починали, са били предупредени от други лекари, че за тях една бременност крие твърде висока степен на риск.

— Искам да проуча всички смъртни случаи — каза Ричард. — Но ако помолим Скот да изиска документацията по съдебен ред, ще ги изплашим, а аз все още не желая да го правя. Имаш ли още нещо?

— Може би. През тези осем години двама души са завели дела срещу доктор Хайли. И в двата случая предявените обвиненията за злоупотреба с професионално положение са били отхвърлени. Освен това един братовчед на жена му твърдял, че смъртта й вследствие на сърдечен удар за него била твърде неправдоподобна. От прокуратурата се свързали с нейния личен лекар и той казал, че въпросният братовчед е луд. Преди Уинифред Уестлейк да се омъжи за доктор Хайли, този човек бил единственият й наследник. Може би по тази причина е търсел начин да го злепостави.

— Кой е бил личният лекар на Уинифред Уестлейк?

— Доктор Алън Лъвийн.

— Той е отличен интернист — каза Ричард. — Ще разговарям с него.

— А хората, които са завели дела за професионална злоупотреба? Искате ли да знаете кои са?

— Да.

— Предположих. Ето.

Ричард сведе поглед към двете имена на листчето, което му подаде Мардж. Антъни Колдуел, Олд Кънтри Лейн, Пийпак, Ню Джърси, и Ана Хоран, Уолнът Стрийт 415, Риджфийлд Парк, Ню Джърси.

— Чудесна работа си свършила, Мардж — каза той.

Тя кимна.

— Зная. — Тонът й изразяваше удовлетворение.

— Скот вече е в съда. Можеш ли да се обадиш и да оставиш съобщение да се свърже с мен, когато се върне в кабинета си? О, и предупреди в лабораторията, че искам дрехите на Ванджи Луис да са на разположение утре сутринта, за да й бъдат облечени, тъй че всички изследвания по тях трябва да бъдат приключени днес следобед.

Мардж излезе, а Ричард се върна към работата.

Скот се обади едва след четири. Той изслуша решението на Ричард да разпита ищците срещу доктор Хайли и определено не беше възторжен.

— Виж какво, днес просто няма лекар, какъвто и да е той, когото да не атакуват с някакви обвинения от този род. Ако доктор Швайцер беше още жив, пази боже, щеше да се защитава срещу тях в джунглата. Но ако държиш на всяка цена да действаш, моля. Ще изискаме по съдебен ред болничната документация, когато си готов. Притеснен съм от големия процент смъртност сред родилките, но дори и това може да бъде обяснено. Той действително се занимава със случаи на високорискова бременност.

Тонът на Скот стана строг.

— Това, което ме интересува най-много, е какво има да ни каже доктор Сейлъм. Говори с него и после ми се обади, а аз ще се опитам да задвижа нещата. Между нас казано, Ричард, мисля, че трябва да притиснем достатъчно убедително капитан Крис Луис, за да го накараме да направи признания. Знаем, че е скрил действията си в понеделник вечерта, когато жена му е починала. Знаем, че Една Бърнс му се е обадила във вторник вечерта. Сега знаем, че се е разделил с погребалния агент преди девет часа във вторник вечерта. След това е бил сам и спокойно може да е излязъл. Ами ако наистина е отишъл у тях? Сръчен е. Чарлс каза, че имал доста сложни инструменти в гаража си. Когато му се е обадила, Една е била доста пияна. Съседката ни го каза. Представи си, че е отишъл там, отворил е с нещо, вмъкнал се е в апартамента и е блъснал горката жена, преди дори да е разбрала какво става? Откровено казано, имам чувството, че е било точно така и тази вечер ще го докараме тук, за да ни разкаже всичко.

— Може и да си прав — каза Ричард, — но все пак смятам да проверя тези хора.

Хвана доктор Лъвийн точно когато си тръгваше от кабинета си.

— Ще те черпя едно питие — предложи Ричард. — Няма да ти отнема повече от петнадесет минути.

Уговориха се да се срещнат в Паркуудс Кънтри Клъб. На средата на пътя и за двамата, това място имаше преимуществото да бъде спокойно през седмицата. Щяха да си поговорят в бара, без да се безпокоят, че някой ще ги чуе или пък че ще видят познат, който ще седне при тях уж за едно „здрасти“.

Алън Лъвийн приличаше на петдесет и пет годишен Джими Стюарт — факт, който много се харесваше на по-възрастните му пациенти. Двамата притежаваха непринудената отзивчивост на професионалисти, които се уважаваха взаимно, с удоволствие пийваха заедно по едно питие, ако пътищата им се кръстосат, и си махваха приветливо, когато се срещнеха на игрището за голф. Ричард пристъпи направо към въпроса:

— По ред причини в момента проявяваме интерес към болница „Уестлейк“. Уинифред Уестлейк беше твоя пациентка. Нейният братовчед твърдял, че тя не е починала от сърдечен удар. Какво можеш да ми кажеш по този въпрос?

Алън Лъвийн изгледа Ричард, отпи от мартинито си, хвърли поглед през огромния прозорец към заснежения път и сви устни.

— Налага ми се да отговоря на този въпрос от няколко позиции — каза той бавно. — Първо — да, Уинифред беше моя пациентка. Години наред тя страдаше от предполагаема язва. По-точно, имаше всички симптоми на класическата язва на дванадесетопръстника, която обаче изобщо не се прояви на рентгенова снимка. Когато периодично започваше да я боли, аз я пращах на рентген, получавах отрицателен резултат, предписвах й специална диета за язва и тя усещаше облекчение почти веднага. Не беше голям проблем. После, година преди да срещне Хайли и да се омъжи за него, тя получи остра криза на гастроентерит, която на практика промени кардиограмата й. Пратих я в болница със съмнения за сърдечен удар. Но след два дни болничен режим кардиограмата й се нормализира напълно.

— Значи проблемът с нейното сърце не е безспорен? — попита Ричард.

— Не, даже смятам, че не е имало проблем. Никога не се е проявявал при стандартните изследвания. Но майка й почина от сърдечен удар на петдесет и осем годишна възраст. А Уинифред беше почти на петдесет и две. Беше по-възрастна от Хайли с близо десет години. Няколко години след брака им започна да ме посещава по-често, като постоянно се оплакваше от болки в гръдната област. Изследванията не показаха нищо съществено. Казах й да спазва стриктно диетата си.

— И после тя получи фаталната криза? — попита Ричард.

Другият лекар кимна.

— Една вечер, докато се хранели, получила спазъм. Едгар Хайли веднага се обадил в службата си. Дал им моя номер, номера в болницата и им казал да повикат полиция. От това, което разбрах, Уинифред се захлупила на масата в трапезарията.

— Бяхте там, когато тя почина, така ли? — полита Ричард.

— Да. Хайли все още се опитваше да я спаси. Само че положението беше безнадеждно. Почина няколко минути след пристигането ми.

— И диагнозата сърдечен удар те удовлетворява? — попита Ричард.

Отново едва прикрито колебание.

— Тя чувстваше болки в гърдите от години. Не всички сърдечни заболявания се проявяват на кардиограма. Около две години преди да почине, периодично правеше хипертонични кризи. Несъмнено това сърдечно страдание често се предава по наследство. Да, на времето за мен тази диагноза беше удовлетворителна.

— На времето? — наблегна на думата Ричард.

— Мисля, че през тези три години абсолютната убеденост на онзи братовчед за някаква нередност в нейната смърт ме е тормозила постоянно. Когато дойде при мен, аз на практика го изхвърлих от кабинета си, защото обвини и мен във фалшифициране на документацията. Тогава реших, че е недоволен роднина, който ненавижда другия, заел мястото му в завещанието. Но Глен Никърсън е добър човек. Треньор е в гимназията на Паркуудс. Сега децата ми ходят там. Умират за него. Семеен човек, много деен в църквата и в кметството, безспорно не от оня тип хора, способни да се побъркат, че са обезнаследени. Освен това той със сигурност е знаел, че Уинифред ще остави имота си на своя съпруг. Тя беше луда по Хайли. Защо, така и не разбрах. Той е една студена риба и нищо повече.

— Доколкото разбирам, ти не го харесваш.

Алън Лъвийн довърши питието си.

— Да, не го харесвам, при това никак. Хвърли ли поглед на статията за него в „Нюзмейкър“? Излезе точно днес. Изкарва го полубожество. Сега ще бъде още по-непоносим, предполагам. Но трябва да призная — той е превъзходен лекар.

— Достатъчно превъзходен, за да предизвика по химичен път сърдечен удар на жена си?

Доктор Лъвийн погледна Ричард в очите.

— Откровено казано, често съжалявам, че не поисках аутопсия.

Ричард направи знак за сметката.

— Много ми помогна, Алън.

Другият сви рамене.

— Едва ли. Каква полза имаш от всичко това?

— Засега ме прави по-проницателен, когато говоря с други хора. А занапред… кой знае?

Разделиха се пред входа на бара. Ричард бръкна в джоба си за дребни, отиде до телефонния автомат и набра номера на „Есекс Хаус“ в Ню Йорк.

— Доктор Емет Сейлъм, ако обичате?

Последва сигналът от хотелския телефон, който звънеше. Три, четири, пет, шест пъти. Чу се гласът на телефонистката от централата:

— Съжалявам, но номерът не отговаря.

— Сигурна ли сте, че доктор Сейлъм е пристигнал?

— Да, сър. Абсолютно. Той се обади специално да каже, че очаква важен телефонен разговор и иска да е сигурен, че ще го свържа. Беше преди не повече от двадесетина минути. Но предполагам, че е променил решението си или нещо такова. Защото сега звъним в неговата стая, но никой не отговаря.

35

Когато излезе от кабинета на Скот, Кейти извика Рита Кастийл и двете заедно прегледаха материалите, които щяха да й трябват за предстоящите дела.

— Този въоръжен грабеж на Двадесет и осма — каза Кейти, — в който обвиняемият си е подстригал косата сутринта след престъплението. Ще имаме нужда от показанията на бръснаря. Нищо чудно, че очевидците не са могли да го разпознаят. Въпреки че го накарахме да сложи перука, когато застана в редицата за идентифициране, изобщо не изглеждаше по същия начин.

— Ясно. — Рита записа адреса на бръснаря. — Колко жалко, че не можеш да уведомиш съдиите за обемистото досие, което Бентън е имал още като непълнолетен.

— Такъв е законът — въздъхна Кейти. — Искрено се надявам, че един ден вече няма да бъда принудена да отстъпвам и да защитавам престъпници. Май че това е всичко, което имам за теб. През уикенда няма да се появявам, тъй че следващата седмица ще настане истинска лудница. Бъди готова.

— Няма да идваш? — Рита повдигна вежди. — Крайно време беше. Не си почивала в събота и неделя от няколко месеца. Надявам се, че възнамеряваш да отидеш някъде и да се забавляваш.

Кейти се усмихна.

— Не знам колко ще бъде забавно. О, Рита, имам чувството, че днес Морийн е разстроена за нещо. Без подробности, знаеш ли дали има някакви неприятности? Още ли е потисната от раздялата с годеника си?

Рита поклати глава.

— Не, ни най-малко. Това беше просто детска история и тя го знаеше. Обичайната ученическа любов, годежен пръстен при завършването и така нататък. Миналото лято и двамата си дадоха сметка, че не са готови за брак. Сега той е в колеж, тъй че проблемът вече не съществува.

— Тогава защо е толкова нещастна? — попита Кейти.

— Мъчно й е — каза просто Рита. — Точно по времето, когато се разделяха, тя разбра, че е бременна, и направи аборт. Сега я потиска чувство за вина. Сподели ми, че непрекъснато сънувала бебето, че чувала плач и се опитвала да го открие. Каза, че би направила всичко, за да е родила това дете, въпреки че после е щяла да го остави за осиновяване.

Кейти си спомни колко се беше надявала да забременее от Джон, колко беше гневна, когато след неговата смърт някой изкоментира, че имала късмет, дето не била вързана с бебе.

— Животът е толкова идиотски — каза тя. — Забременяват тези, които не трябва, а след това е толкова лесно да направиш грешка, с която си принуден да живееш до края на дните си. Това обаче не е обяснение. Благодаря ти, че ми каза. Аз вече се притеснявах, че съм я обидила с нещо.

— Не, не си — каза Рита. Прибра папките, които Кейти беше отделила за нея. — Добре. Ще разпратя тези призовки и ще потърся бръснаря.

След като Рита излезе, Кейти се облегна назад в стола си. Искаше да поговори още веднъж с Гъртруд Фицджералд и Гейна Крупшак. Госпожа Фицджералд и Една бяха добри приятелки. Често обядваха заедно. Госпожа Крупшак редовно се е отбивала вечер у Една. Може би тя е казала на някоя от тях нещо за доктор Фукито и Ванджи Луис. Струваше си да опита.

Обади се в болницата „Уестлейк“ и получи информация, че госпожа Фицджералд е болна и не е на работа. Помоли за домашния й телефон и получи номера. Когато се обади, жената явно още беше разстроена. Гласът й едва се чуваше и трепереше.

— Пак ме нападна моята мигрена, госпожо Де Мейо — каза тя, — и нищо чудно. Всеки път, като си спомня как изглеждаше Една, горката…

— Исках двете да се срещнем или тук, или у вас — каза Кейти. — Но утре целия ден ще бъда в съда, тъй че, предполагам, ще остане за понеделник. Има само едно нещо, което бих искала да ви попитам, госпожо Фицджералд. Една наричала ли е някой от двамата лекари, за които работеше, „Прекрасния принц“?

— Прекрасния принц? — В гласа на госпожа Фицджералд прозвуча недоумение. — Боже мой! Доктор Фукито или доктор Хайли? Защо някой ще ги нарича с това име? О, боже, няма такова нещо.

— Добре. Просто ми хрумна. — Кейти се сбогува и позвъни на госпожа Крупшак.

Обади се домакинът. Жена му не си била вкъщи, обясни той. Щяла да се върне към пет.

Кейти погледна часовника. Беше четири й половина.

— Смятате ли, че би имала нещо против, ако намина да си поговорим? Обещавам, че няма да й отнема много време.

— Както обичате — отвърна мъжът кратко и после добави: — Какво става с апартамента на Бърнс? Кога ще бъде свободен?

— Този апартамент няма да се пипа, докато прокуратурата не даде разрешение за това — каза Кейти строго.

Затвори телефона, приготви няколко папки, сложи ги в чантата за документи и си взе палтото. Имаше достатъчно време да разговаря с госпожа Крупшак, после да се прибере вкъщи и да се преоблече. Тази вечер не възнамеряваше да остава до късно у Моли. Преди операцията имаше нужда от пълноценен сън. Знаеше, че в болницата няма да може да спи спокойно.

Успя за малко да изпревари вечерното натоварено движение и когато позвъни, госпожа Крупшак се беше прибрала.

— Не е ли това да си разчетеш времето точно? — възкликна тя, щом чу Кейти. Шокът от обстоятелството, че бе намерила тялото на Една, вече избледняваше у тази жена и тя явно започваше да се наслаждава на вълнението, което предизвикваше полицейското разследване. — Този следобед ми е абсолютно бинго — обясни тя. — Когато разказах на приятелките си какво се случи, те за малко да си изпуснат картите.

Бедната Една, възкликна мислено Кейти, но после си помисли, че тя би била ужасно доволна да бъде център на внимание.

Госпожа Крупшак я въведе в Г-образната всекидневна, огледален образ на апартамента, в който беше живяла Една. Само че стаята на Една беше обзаведена със старомодно канапе с велурена тапицерия, съответни столове с високи дървени облегалки и персийски килим в убити цветове. Както и самата Една, апартаментът притежаваше собствено достойнство.

Жената на домакина имаше диван с тапицерия от изкуствена кожа, масивно кресло, доста голяма коктейлна масичка, върху която точно в средата бяха поставени изкуствени цветя, и една гравюра над дивана в преобладаващи оранжево-есенни тонове, които надминаваха по яркост живописните краски на килима. Кейти седна. Това място е съвсем обикновено, помисли си тя. Няма нищо особено и все пак е чисто и удобно. Добиваш усещането, че макар съпругът й да е рязък и необщителен, Гейна Крупшак е една щастлива жена. В следващия миг Кейти се запита какво толкова изведнъж се загрижи да търси определение за щастието.

Наложи си и се върна към въпроса, който искаше да зададе.

— Госпожо Крупшак, снощи говорихме, разбира се, но тогава вие бяхте в шок. Сега се питам дали бихте искали да ми разкажете подробно какво се случи във вторник вечерта, колко време бяхте с Една, за какво говорихте, когато тя реши да се обади на капитан Луис. Вие останахте ли с впечатлението, че тя си уреди среща с него?

Гейна Крупшак се облегна назад, погледът й се плъзна покрай Кейти, притвори очи и прехапа устни.

— Ами… чакайте да си помисля. Отидох у Една точно в осем часа, защото Гюс започна да гледа баскетбол и аз си помислих: „Да го вземат дяволите този негов баскетбол, ще прескоча до Една и ще си пийна с нея една бира!“

— И отидохте — подкани я Кейти.

— Да. Само че Една си беше приготвила цяла кана манхатън, която вече беше полупразна, пък и беше доста замаяна. Ей тъй, както й става понякога, някак криво, ако разбирате какво имам предвид, и аз си помислих, че пак е изпаднала в едно от тези свои настроения. Също както миналия четвъртък. Беше рожденият ден на майка й. Отбих се у Една, заварих я обляна в сълзи и тя ми обясни колко й било мъчно за нея. Не казвам, че си го изкарва на другите, в никакъв случай, но когато наминах в четвъртък, тя седеше със снимката на родителите си в ръце, кутията за бижута беше в скута й, а по лицето й се стичаха сълзи. Прегърнах я и казах: „Една, сега ще ти налея един хубав манхатън, двете ще се чукнем за майка ти и ако тя беше тук, щеше да седне заедно с нас.“ Тъй че, ако разбирате, аз опитах с шега да й помогна да се посъвземе и после наистина й стана по-добре. Но когато се отбих във вторник вечерта и отново я видях пак в същото настроение, си помислих, че все още й е мъчно и се чувства самотна.

— Тя каза ли ви, че във вторник вечерта е била много потисната? — попита Кейти.

— Не. Изобщо. Но беше някак възбудена. Говореше несвързано за пациентката, която починала — колко била хубава като кукла, колко се влошавало състоянието й и как тя — Една имам предвид — можела да разкаже на полицията много неща за нея.

— Какво стана после? — попита Кейти.

— Ами, изпих един-два манхатъна заедно с нея и реших, че ще е по-добре да си ходя, защото Гюс се дразни, ако ме няма вкъщи, когато си ляга. Но ми беше неприятно, че Една изпи много повече, защото знаех, че на сутринта ще се чувства ужасно. Затуй извадих оная хубавата шунка, отворих консервата и й отрязах няколко филийки.

— Една тогава ли проведе онзи телефонен разговор?

— Да, беше си точно както ви казах снощи.

— И спомена на капитан Луис нещо за Прекрасния принц?

— Да, Бог ми е свидетел.

— Добре, един последен въпрос, госпожо Крупшак: знаете ли дали Една е пазела някакви стари вещи от облеклото на майка си, просто така, като сантиментален спомен?

— Някакви дрехи, значи? А, не. Тя си имаше великолепна диамантена брошка и пръстен.

— Да, да, ние ги намерихме снощи. Но… ето например, майка ми държеше в килера черната филцова шапка на баба ми ей така, от сантименталност. В чекмеджето, където Една е държала кутията с бижута, намерихме една стара мокасина. Беше доста износена. Да е споменавала за нея или да ви я е показвала?

Гейна Крупшак погледна Кейти в очите и отсече.

— Никога.

36

Статията в „Нюзмейкър“ излезе в сряда сутринта. Телефонните обаждания започнаха още с връщането му в кабинета, след като изроди бебето на семейство Олдрич. Даде инструкции на телефонистката да го свързва направо. Искаше да чуе коментарите. Те надхвърлиха очакванията му.

„Докторе, за кога е възможно да си насроча консултация при вас? Двамата с мъжа ми от години мечтаем за бебе. Мога да пристигна със самолет в Ню Джърси, когато ви е удобно. Господ да ви благослови за вашата работа.“

Обадиха се от университета по медицина в Дартмът. Би ли приел тяхната покана за гост-лектор? Една журналистка от „Списание за жената“ го помоли за интервю. Дали доктор Хайли и доктор Фукито биха приели да се появят заедно в „Новини от мястото на събитието“?

Тази молба го разтревожи. Съвсем преднамерено той се бе постарал да създаде у репортерката впечатлението, че работи с редица психиатри, точно както семейният адвокат беше в състояние да уреди консултации на клиентите си с още десетина свои колеги. Беше дал да се разбере съвсем ясно, че програмата се осъществява изцяло под негово ръководство, а не представлява плод на съвместни усилия. Но репортерката беше стигнала до името на Фукито чрез онези пациенти, които й беше посочил да интервюира. Беше представила Фукито като психиатъра, основен сътрудник на доктор Едгар Хайли в проекта за забременяване „Уестлейк“. Фукито щеше ужасно да се разтревожи от тази публичност. Нали затова изборът беше паднал именно върху него. Фукито трябваше да си държи устата затворена дори ако почнеше да става подозрителен. Положението му беше такова, че не му позволяваше да допусне „Уестлейк“ да бъде засегнат и от най-лек полъх на скандал. Ако се случеше нещо подобно, той щеше да бъде съсипан завинаги.

Фукито започваше да се превръща в явна опасност. Сега щеше да бъде съвсем лесно да се отърве от него. Той отделяше много време за работа на доброволни начала в клиниката на „Вали Пайнс“. Вече можеше да мине там на щат. Вероятно Фукито щеше да бъде доволен да изчезне за прикритие. После вече можеше периодично да сменя психиатрите — познаваше достатъчно набедени лекари, които нямаха нужната компетентност, за да консултират когото и да било. Щеше да му бъде лесно да ги заблуди.

Фукито трябваше да си върви.

След като взе това решение, той даде знак на сестрата, че първата му пациентка може да влиза. Тя беше нова, както и другите две, записани за консултация след нея. А третата беше особено интересен случай — с толкова прегъната матка, че всякакво забременяване без интервенция беше абсолютно изключено. Тя щеше да бъде неговата следваща Ванджи.

Телефонното обаждане дойде по обяд, точно когато излизаше да хапне нещо.

Сестрата, която беше дежурна на регистратурата, му съобщи с извинителен глас:

— Докторе, междуградски разговор. Търси ви доктор Сейлъм от Минеаполис. Обажда се от телефонна кабина на летището и настоява да разговаря с вас незабавно.

Емет Сейлъм! Той вдигна телефона.

— Тук Едгар Хайли.

— Доктор Хайли — гласът бе леденостуден. — Доктор Хайли от болницата „Крайст“ в Девън?

— Да. — Вледеняващ, сковаващ страх удебели езика му и накара устните му да изтръпнат.

— Доктор Хайли, снощи научих, че сте били лекуващ лекар на моя бивша пациентка, госпожа Ванджи Луис. Сега заминавам за Ню Йорк. Ще отседна в „Есекс Хаус“. Трябва да ви заявя, че възнамерявам да се консултирам със съдебния лекар в Ню Джърси относно смъртта на госпожа Луис. Взел съм и медицинската й документация. За да бъда честен към вас, предлагам ви да обсъдим нейния случай, преди да съм повдигнал конкретни обвинения.

— Докторе, обезпокоен съм от тона ви и от онова, за което намеквате. — Сега вече можеше да говори. Собствените му думи звучаха като късчета гранит.

— Пътниците за моя самолет вече се качват. Ще пристигна в „Есекс Хаус“ малко преди пет и ще отседна в стая 3219. Обадете ми се там. — Връзката прекъсна.

Когато Емет Сейлъм слезе от таксито, той вече го чакаше в „Есекс Хаус“. Бързо се вмъкна в асансьора, натисна копчето за тридесет и втория етаж, подмина стая 3219 и продължи, докато коридорът зави под прав ъгъл надясно. След малко на същия етаж спря и друг асансьор. Той чу как ключът изщрака и пиколото каза:

— Ето тук… заповядайте, доктор Сейлъм. — След минута гласът му прозвуча отново: — Благодаря ви, сър.

Изчака асансьора, повикан от пиколото. Коридорите бяха тихи. Но не задълго. Вероятно много от делегатите на конференцията на Американската медицинска асоциация щяха да отседнат тук. Винаги съществуваше опасност да попадне на някой познат. Но беше принуден да рискува. Трябваше да попречи на Доктор Сейлъм да се разприказва.

Бързо отвори кожената си чанта и извади преспапието, което само преди четиридесет и осем часа възнамеряваше да използва, за да накара Една да замлъкне. Нелепо, абсурдно — той, лечителят, лекарят, непрекъснато бе принуден да убива.

Пусна преспапието в джоба на палтото си, сложи ръкавици, стисна здраво чантата в лявата си ръка и почука на вратата.

Емет Сейлъм отвори. Току–що бе свалил сакото си.

— Забравихте ли нещо? — разнесе се гласът му. Очевидно си бе помислил, че е пиколото.

— Доктор Сейлъм!

Той протегна ръка, за да се здрависа с доктор Сейлъм, направи крачка напред, така че принуди по-възрастния мъж да отстъпи обратно в стаята, и затвори вратата след себе си.

— Аз съм Едгар Хайли. Радвам се да ви видя отново. Вие твърде бързо прекъснахте връзката и аз не успях да ви кажа, че имам уговорка да вечерям с колеги, които са отседнали тук за конференцията. Разполагам само с няколко минути, но съм убеден, че ще изясним всички въпроси.

Той продължаваше да върви напред, принуждавайки другия да отстъпва. Прозорецът зад доктор Сейлъм беше широко отворен. Вероятно бе помолил за това пиколото, защото в стаята беше много горещо. Первазът беше твърде нисък. Той присви очи.

— Опитах се да ви позвъня, но вътрешният ви телефон не беше в ред.

— Невъзможно. Току-що разговарях с централата.

Изведнъж доктор Сейлъм стана враждебен и на лицето му се изписа напрегнато изражение.

— Извинявам се в такъв случай. Но няма никакъв проблем. Държа заедно да прегледаме документацията на госпожа Луис. Донесох я, тук в чантата ми е. — Бръкна в джоба си за преспапието и после извика: — Докторе, зад вас, внимавайте!

Другият се извърна. Стиснал здраво преспапието, той го стовари върху черепа на Сейлъм. От удара Емет Сейлъм залитна и се строполи върху перваза на прозореца.

След като мушна преспапието обратно в джоба си, Едгар Хайли сключи ръце около ходилото на Емет Сейлъм и направи рязко движение нагоре и напред.

— Не, не! За бога! — Почти загубилият съзнание човек се преметна през перваза на прозореца.

Хайли наблюдаваше безстрастно как Сейлъм се просна върху покрива на пристройката петнадесет етажа по-надолу.

При падането на тялото се чу глухо тупване.

Беше ли го видял някой? Сега трябваше да бърза. От сакото на Сейлъм, оставено върху леглото, той извади връзка ключове. Най-малкото ключе пасна на дипломатическото куфарче, оставено в коридора.

Папката с медицинската документация на Ванджи Луис беше най-отгоре. Той я грабна, мушна я в собствената си чанта, заключи отново куфарчето на Сейлъм и върна ключовете в джоба на сакото му. Извади преспапието от джоба си и го прибра при папката. От раната не беше пръснала кръв, но преспапието беше лепкаво.

Затвори чантата си и внимателно се огледа. Стаята беше в безупречен ред. По перваза на прозореца нямаше следи от кръв. Всичко бе станало за по-малко от две минути.

Той отвори предпазливо вратата и надникна навън. Коридорът беше празен. Прекрачи прага и точно когато затваряше вратата зад гърба си, телефонът на Сейлъм започна да звъни.

Не смееше да рискува да го видят как се качва на асансьора на този етаж. Снимката му беше в статията на „Нюзмейкър“. По-късно сигурно щяха да разпитват и гости на хотела. Можеха да го разпознаят.

Стълбите на аварийния изход се намираха в дъното на коридора. Той слезе четири етажа по-надолу. На двадесет и осмия етаж отново мина по застлания с килим коридор. Един от асансьорите точно спираше. Качи се и внимателно огледа лицата на пътуващите. Няколко жени, двама — трима младежи и една възрастна двойка. Нямаше лекари. Беше убеден в това.

Озова се във фоайето и бързо се насочи към изхода, който излизаше на Петдесет и осма улица, зави на запад и после на юг. Десет минути по-късно взе колата си от денонощния гараж на Западна петдесет и четвърта улица, прибра чантата в багажника и потегли.

37

Крис пристигна на летище „Туин Ситис“ в един и десет. До излитането на самолета му за Нюарк оставаше близо час. Тялото на Ванджи щеше да бъде пренесено със същия полет.

Вчера, когато пристигна тук, не мислеше за нищо друго, освен за ковчега в багажното отделение на самолета. Бе успял някак да запази присъствие на духа с мисълта, че скоро всичко ще свърши.

Трябваше да се види с доктор Сейлъм. Защо доктор Сейлъм бе толкова разстроен? Довечера, когато слезе от самолета в Нюарк, хората от кабинета на съдебния лекар щяха да чакат тялото на Ванджи.

А хората от прокуратурата щяха да чакат него.

Крис беше убеден в това. Разбира се. Ако изпитваха и най-малко подозрение относно смъртта на Ванджи, те щяха да потърсят отговора от него. И щяха да го чакат, за да го разпитат. Не е изключено и да го арестуват. Ако изобщо бяха продължили разследването в тази посока, вече щяха да знаят, че се е върнал в Ню Джърси още в понеделник вечерта. Трябва на всяка цена да се срещне с доктор Сейлъм.

Ако го задържат за разпит, може би няма да има възможност да разговаря с него. Не искаше да споменава в прокуратурата за доктор Сейлъм.

Отново си помисли за Моли и Бил Кенеди. Какво от това, че Моли беше сестра на Кейти де Мейо? Те бяха добри, честни хора. Трябваше да им се довери, да поговори с тях. Имаше страхотна нужда да поговори с някого.

Налагаше се да разговаря с Джоун. Изпитваше непреодолима потребност да й разкаже всичко.

Започнеше ли да говори истината, щеше да замеси и нея.

Джоун, която в този подъл свят съумяваше да остане толкова принципна, сега щеше да бъде завлечена в калта.

Той имаше телефонния номер на стюардесите, при които беше отседнала във Флорида. Без да има представа какво ще каже, той отиде до телефонната кабина, автоматично съобщи номера на кредитната си карта и чу иззвъняването.

Обади се Кей Кориган.

— Кей, Джоун там ли е? Крис е на телефона.

Кей знаеше за тях двамата. В гласа й прозвуча тревога.

— Крис, Джоун се опитваше да се свърже с теб по телефона. Обади се Тина от апартамента в Ню Йорк. Посетили са ги от областната прокуратура и са им задавали всякакви въпроси за вас двамата. Джоун не е на себе си!

— Тя кога ще се върне?

— Отиде в новия апартамент. Там няма телефон. После трябва да ходи в Личен състав на компанията в Маями. Ще се върне чак довечера, не по-рано от осем.

— Кажи й да не излиза и да чака да й се обадя. Обясни й, че трябва да говоря с нея. Кажи й… — Той затвори, облегна се на автомата и едва потисна надигащото се в гърдите му ридание.

О, господи, беше твърде много, беше наистина твърде много. Не можеше да мисли. Не знаеше какво да прави. А след няколко часа щяха да го задържат като заподозрян в убийството на Ванджи… може би дори по обвинение в убийството на Ванджи.

Не. Имаше и друг начин. Щеше да хване самолета за „Ла Гуардия“. Все още можеше да успее. Така щеше да пристигне в Манхатън и веднага щеше да потърси доктор Сейлъм в хотела. От прокуратурата щяха да разберат, че не е в самолета за Нюарк едва към шест часа. Може би доктор Сейлъм щеше да му помогне по някакъв начин.

Едва успя да хване самолета за „Ла Гуардия“. В служебния сектор нямаше места, но той си взе билет за първа класа и се качи в последния момент. Не се притесняваше за багажа си, който беше предаден и щеше да пристигне в Нюарк.

Вече в самолета, той си взе питие от стюардесата, отказа яденето и разсеяно започна да разлиства последния брой на „Нюзмейкър“. Случайно отгърна на страницата „Наука и медицина“. Погледът му неволно бе привлечен от заглавието: „Проектът за забременяване «Уестлейк» предлага нова надежда на бездетни съпрузи“. Уестлейк. Прочете първия абзац. „През последните осем години малка частна клиника в Ню Джърси осъществява програма, наречена «Проект за майчинство», благодарение на която стана възможно забременяването на жени с доказан стерилитет. Наречена на името на известен акушер-гинеколог от Ню Джърси, програмата се изпълнява от доктор Едгар Хайли, акушер-гинеколог и зет на доктор Франклин Уестлейк…“

Доктор Едгар Хайли. Лекарят на Ванджи. Странно, че тя почти не го споменаваше. Все разправяше за онзи другия, за психиатъра. „Днес с доктор Фукито разговаряхме за мама и татко… според него веднага си личало, че съм единствено дете… Доктор Фукито ме накара да нарисувам как си представям мама и татко. Беше очарователно. Искам да кажа, че наистина беше интересно човек да ги види с моите очи. Доктор Фукито пита за теб, Крис…“ „И ти какво му каза?“ „Че ме обожаваш. Истина е, нали, Крис? Имам предвид, че може и да не ме глезиш много, но въпреки това аз съм твоето малко момиче, нали?“ „По-скоро бих искал да се възприемаш като моя съпруга, Ванджи.“ „Виждаш ли, за нищо не мога да си говоря с теб. Винаги ставаш лош…“

Запита се дали от полицията бяха разговаряли с някой от нейните двама лекари.

През този последен месец тя изглеждаше толкова зле. Предложи й да отиде на консултация. Лекарят на авиокомпанията щеше да му препоръча някой специалист. Или Бил Кенеди би могъл да я прати при някого от „Ленъкс Хил“. Но, естествено, Ванджи отказа всякаква консултация.

А после сама си бе уговорила час при доктор Сейлъм.

Самолетът кацна в четири и половина. Крис бързо прекоси терминала и хвана такси. Едно от хубавите неща през този противен ден беше, че все пак щеше да успее да изпревари натовареното движение.

— „Есекс Хаус“, ако обичате.

В пет и две минути беше пред хотела. Отправи се към един от телефоните във фоайето.

— Доктор Сейлъм, моля.

Последва кратка пауза.

— Линията е заета, сър.

Той затвори. Добре, че доктор Сейлъм беше тук. Щеше да има възможност да поговори поне с него. Спомни си, че беше записал номера му в тефтерчето си, отвори го и набра 3219. Телефонът звънна… отново… и отново. След шест иззвънявания той прекъсна линията и набра централа. Обясни как само преди няколко минути линията е била заета и помоли телефонистката да му направи тази услуга и да опита отново.

Тя се поколеба, размени реплики с някого и после отново се обади:

— Сър, току-що предадох същата информация на един човек. Доктор Сейлъм се регистрира, обади ми се, за да каже, че очаква важен разговор, и да се увери, че няма да го изпусне, но после очевидно е излязъл. Защо не опитате пак след няколко минути.

— Ще го направя. Благодаря ви.

Крис нерешително остави слушалката, отиде до едно кресло във фоайето, което гледаше към южните асансьори, и седна. Вратите се отваряха, отвътре излизаха хора, после кабините се пълнеха отново, потегляха и изчезваха, а след тях оставаха единствено просветващите все по-нагоре лампички на таблото.

Единият от асансьорите привлече вниманието му. Мъжът в него му се стори някак познат. Доктор Сейлъм? Той бързо огледа пътуващите. Три жени, някакви младежи, една възрастна двойка и този мъж на средна възраст с вдигната яка на палтото. Не, не беше доктор Сейлъм.

В пет и половина Крис опита отново. И в шест без петнадесет. В шест и пет чу шепот, който прониза фоайето като светкавица.

— Някой скочил през прозореца… Тялото било видяно на покрива на пристройката.

Откъм Сентрал Парк Саут се разнесе вой на линейка, после сирена на полицейска кола и в следващия миг тези непрестанно усилващи се звуци се сляха в неистова експлозия.

С категоричността на пълното отчаяние Крис отиде при шефа на регистратурата.

— Кой е този човек? — попита той. Тонът му беше рязък и авторитетен — внушаваше убеждението, че има право да знае.

— Доктор Емет Сейлъм. Важна фигура в АМА. Стая 3219.

С равномерната стъпка на автомат Крис мина през въртящата се врата на изхода към Петдесет и осма улица. Едно такси се движеше в източна посока. Той му махна, качи се, облегна се назад и затвори очи.

— „Ла Гуардия“, ако обичате — каза той. — Вътрешни линии.

В седем часа имаше самолет за Маями. Все още можеше да успее.

След три часа щеше да бъде с Джоун.

Трябваше да се добере до нея, да се опита да й обясни, преди да са го арестували.

38

Когато Кейти се появи на алеята, дванадесетгодишната Дженифър отвори рязко вратата и хукна към нея.

— Кейти, здравей! — Гласът й беше весел, а прегръдката — сърдечна. Двете се усмихнаха една на друга. С нейните наситеносини очи, тъмна коса и мургава кожа, Дженифър беше същинска Кейти, просто по-млада.

— Здрасти, Джени. Как се чувстваш?

— Чудесно. А ти? Толкова се разтревожих, когато мама ми каза, че си катастрофирала. Сигурна ли си, че вече си добре?

— Да речем, че в началото на следващата седмица ще бъда в страхотна форма. — Тя смени темата: — Някой от гостите дойде ли вече?

— Всички са тук. Доктор Ричард също… Знаеш ли какъв беше първият му въпрос?

— Не.

— „Кейти дойде ли?“ Басирам се, че си пада по теб. Мама и татко също мислят така. Чух ги да си приказват. А ти? На теб харесва ли ти?

— Дженифър! — През смях, въпреки че малко се подразни, Кейти тръгна нагоре по късата стълба, която водеше към кабинета в дъното на къщата, но после хвърли поглед през рамо: — Къде са другите деца?

— Мама ги прати с бавачката първо да ядат в „Макдоналдс“ и после да ходят на кино. Каза, че бебето на Бъркли никога нямало да заспи, ако близнаците са наоколо.

— Правилно — измърмори Кейти и тръгна по коридора към кабинета.

След като се раздели с Гейна Крупшак, тя се прибра у дома, взе си душ и се преоблече. Излезе от къщи към седем без петнадесет, като си мислеше: „Много скоро Крис Луис ще бъде на разпит в кабинета на Скот… Как ще обясни факта, че е скрил от тях кога се е прибрал в Ню Джърси? Защо не си призна веднага, че се е върнал още в понеделник вечерта? Дали Ричард е говорил с онзи лекар от Минесота? Той би могъл да изясни доста въпроси.“

Щеше да пробва да дръпне Ричард настрани и да го попита.

Докато пътуваше насам, реши тази вечер повече да не мисли за случая. Може би ако успееше за известно време да го изтласка от съзнанието си, това щеше да й помогне да проследи неуловимите нишки, които непрестанно й се изплъзваха…

Стигна до кабинета. Лиз и Джим Бъркли седяха на дивана с гръб към нея. Моли точно поднасяше ордьовъра. Бил и Ричард стояха до прозореца и разговаряха. Кейти огледа Ричард. Беше облечен в тъмносин костюм на ситно райе, който не беше виждала досега. Тъмнокестенявата му коса на места беше прорязана от сребърни нишки. За пръв път ги забелязваше. Пръстите му, стиснали столчето на чашата, бяха дълги и фини. Странно, че през тази година го бе възприемала цялостно, без изобщо да различава детайлите. Имаше чувството, че е като камера, блокирала в едно положение, която едва сега започва да фокусира отново. Ричард изглеждаше сериозен. Беше сбърчил чело. Тя се запита дали не разказва на Бил за зародиша, който бе износвала Ванджи Луис. В този момент Ричард обърна глава и я видя.

— Кейти! — Усмивката му съответстваше на прозиращото в гласа му искрено удоволствие. Той забърза насреща й.

Толкова дълго през тези три години тя бе влизала в домове, където се бе чувствала външният човек, самотникът между двойки. А ето че сега Ричард я очакваше с нетърпение.

Преди да има време да анализира чувствата си, Моли и Бил пристигнаха да я поздравят с „добре дошла“, Джим Бъркли стана, след което настъпи обичайната за запознанствата суматоха.

Докато вървяха към трапезарията, тя действително успя да попита Ричард дали се е свързал с доктор Сейлъм.

— Не. Явно в пет часа съм го изпуснал за малко — обясни Ричард. — После в шест опитах и от къщи, но не ми вдигна никой. Оставих този номер на централата на хотела и на службата за приемане на телефонни обаждания, с която е свързан моят телефон. Нямам търпение да чуя какво има да ни каже този човек.

По мълчаливо споразумение никой от двамата повече не подхвана темата Луис почти до края на вечерята. А после вече нямаше как да я избегнат, защото Лиз Бъркли каза:

— Какъв късмет! Трябва да призная, че бях притаила дъх да не би Мариан да се събуди. Горкото дете, венците й са толкова подути, сигурно я болят.

Джим Бъркли се засмя. Той беше мургав, красив мъж с високи скули, черни като въглен очи и гъсти тъмни вежди:

— Когато Мариан се роди, Лиз я събуждаше през петнадесет минути, за да провери дали още диша. Но откакто на детето започнаха да му никнат зъби, стана като всяка друга майка. — Той изимитира гласа й: — „Тихо, глупчо, ще събудиш бебето!“

Лиз, тип Каръл Бърнит, слаба и стегната, с открито приятно лице и блестящи кафяви очи, направи физиономия на съпруга си.

— Трябва да признаеш, че почвам да се успокоявам и да се държа нормално. Но тя действително е истинско чудо за нас. Вече бях престанала да се надявам и даже се опитахме да си осиновим дете, но се оказа, че бебета няма. Особено след като и двамата наближаваме четиридесетте, направо ни казаха, че едва ли ще стане. И точно тогава се появи доктор Хайли. Този човек е магьосник.

Кейти видя как Ричард присви очи.

— Наистина ли смятате така? — попита той.

— Определено. Не искам да кажа, че доктор Хайли е най-сърдечният човек на света, но… — започна Лиз.

— Това, което искаш да кажеш, е, че той е едно себично копеле. Не съм срещал по-безчувствен тип от него! — прекъсна я съпругът й. — Но кой го е грижа? Важното е, че си разбира от работата, и трябва да призная, че се грижеше великолепно за Лиз. Прие я в болницата близо два месеца преди раждането и лично проверяваше състоянието й три или четири пъти на ден.

— Отнася се така с всички случаи на патологична бременност — каза Лиз. — Не само с мен. Чуйте, моля се за този човек всяка вечер. Само ако знаете как това бебе промени живота ни, дори не мога да ви опиша! И няма да позволя този там да ви подвежда — тя кимна към съпруга си. — Той самият става поне пет пъти през нощта, за да се увери, че Мариан е завита и че не й духа. Хайде, признай си. — Тя го погледна. — Преди, като ходеше в тоалетната, не я ли поглеждаше всеки път?

Той се засмя.

— Добре де, така беше.

Моли изрече онова, което си мислеше и Кейти:

— Сигурно Ванджи Луис щеше да чувства същото към детето си.

Ричард погледна въпросително Кейти и тя поклати глава. Разбра, че той се питаше дали тя е казала на Моли и Бил, че бебето на семейство Луис е било с азиатски черти. Ричард съзнателно отклони разговора от Ванджи.

— Разбрах, че сте живели в Сан Франциско — обърна се той към Джим. — Отраснах там. Всъщност баща ми и досега има практика в…

— Един от любимите ми градове! — възкликна Джим. — Бихме се върнали там незабавно, нали, Лиз?

Докато другите си бъбреха, Кейти слушаше с раздвоено съзнание, като участваше в разговора само колкото да не прави впечатление с мълчанието си. Имаше да обмисля толкова много неща. Тези дни в болницата щяха да й послужат и за това. Чувстваше се отпаднала и замаяна, но не искаше да си тръгва прекалено бързо, за да не развали събирането.

Шансът й дойде, когато всички се преместиха във всекидневната за едно последно питие.

— Лека нощ на всички — обади се в този момент тя. — Трябва да призная, че тази седмица не можах да спя добре и наистина се чувствам като пребита.

Моли я погледна разбиращо и не възрази. Ричард каза:

— Ще те изпратя до колата.

— Добре.

Нощният въздух беше студен и когато тръгнаха надолу по алеята, тя потрепери. Ричард забеляза това и каза:

— Кейти, тревожа се за теб. Зная, че не ти е добре. Изглежда, не желаеш да се говори за това, но нека поне утре да вечеряме заедно някъде навън. Както се развива случаят „Луис“, скоро в прокуратурата ще настъпи истинска лудница.

— Ричард, съжалявам, не мога. В събота и неделя няма да бъда тук. — Кейти осъзна, че тонът й беше извинителен.

— Няма да бъдеш тук? При това положение в прокуратурата? Скот знае ли?

— Аз… налага ми се. — „Ама че глупост, как можах да го кажа, помисли си Кейти. Това е смешно. Ще обясня на Ричард, че влизам в болница.“ Светлината на лампата падна върху лицето му, на което се изписа изражение на явно разочарование, примесено с неодобрение.

— Ричард, не е нещо, което крия, но…

Входната врата се отвори с трясък.

— Ричард, Ричард! — викът на Дженифър беше припрян и възторжен. — Търси те Кловис Симънс.

— Кловис Симънс! — възкликна Кейти. — Това не е ли актрисата от онази сапунена опера?

— Да. О, по дяволите! Трябваше да й се обадя, но забравих. Почакай, Кейти, веднага се връщам.

— Не, не, ще се видим утре сутринта. Сега отивай.

Кейти влезе в колата и затвори вратата. Бръкна в чантата си за ключа, намери го и запали. За момент на лицето на Ричард се изписа нерешителност, но след това той бързо се отправи към къщата и още преди да влезе, чу, че колата на Кейти потегля. По дяволите, помисли си той, как можа да се случи точно сега! Неговото „Здравей, Кловис“ прозвуча доста рязко.

— Е, докторе, срамота е, че трябваше да те издирвам, но говорихме да вечеряме заедно някъде навън, нали така?

— Кловис, съжалявам.

„Не, Кловис, помисли си той, ти обсъждаше евентуална вечеря, не аз.“

— Е, очевидно вече е много късно. — Тонът й беше студен. — Всъщност аз току-що се върнах от записи и исках да се извиня, ако съм ти провалила вечерта. Трябваше да го предвидя.

Ричард погледна Дженифър, която стоеше до него.

— Кловис, виж, нека ти се обадя утре. Сега не е много удобно да говоря.

В ухото му прозвуча рязко изщракване. Ричард бавно окачи слушалката. Кловис се ядоса и дори нещо повече — почувства се засегната. Как лесно приемаме хората за даденост, помисли си той. Просто защото нямах сериозни намерения към нея, не си направих труда да помисля за чувствата й. На следващия ден можеше само да се обади, да се извини и да бъде достатъчно честен да й обясни, че в живота му се е появила друга жена.

Кейти. Къде заминаваше този уикенд? Дали си имаше някого? Изглеждаше толкова потисната, притеснена. Дали не беше, защото той не я бе разбрал правилно? Беше отдавал сдържаността й, липсата на интерес към него на това, че вероятно продължаваше да живее с миналото. Но не беше изключено в живота й да има някой друг. Нима по отношение на нейните чувства бе такъв глупак, какъвто, в друг смисъл, се бе показал с Кловис?

Тази възможност развали удоволствието от вечерта. Щеше да се извини и да си тръгне. Все още не беше твърде късно и можеше да се опита да се свърже с доктор Сейлъм.

Влезе във всекидневната. Моли, Бил и семейство Бъркли бяха там. А увито в одеяло, в скута на Лиз седеше съвсем мъничко момиченце.

— Мариан реши да се присъедини към нас — каза Лиз. — Какво мислите за нея? — Когато обърна детето към него, по усмивката й личеше, че прелива, от гордост.

Ричард впери поглед в две сериозни зелени очи, разположени на сърцевидно личице. Джим Бъркли седеше до жена си и Мариан протегна ръчичка и се вкопчи в палеца му.

Ричард погледна семейството. Можеха да позират за корица на списание: усмихнатите родители и красивото им детенце. Те самите хубави, мургави, с кафяви очи и едри черти; бебето бяло, с червеникаворуса коса и блестящи зелени очи.

Кого, по дяволите, смятат, че заблуждават, помисли си Ричард. Това дете трябва да е осиновено.

39

Фил Кънингам и Чарли Нюджънт наблюдаваха ядно последните пътници, прекосяващи чакалнята откъм вход номер две на летище Нюарк. Чарли придоби още по-печално изражение от обикновено.

— Ето, това е — каза унило той и сви рамене. — Луис трябва да се е досетил, че ще го чакаме. Хайде да тръгваме.

Отправи се към най-близкия автомат и се обади на Скот.

— Не е бил на борда? Ами ковчегът?

— Той пристигна. Хората на Ричард го прибират. Искаш ли да изчакаме тук? Има един-два полета с прекъсване, може да е взел някой от тях.

— Не се занимавайте повече с това. Ако не ни се обади до утре, пускам заповед за задържането му като важен свидетел. А утре сутринта първата ви работа ще бъде да огледате под лупа апартамента на Една Бърнс.

Чарли затвори. Обърна се към Фил:

— Доколкото познавам шефа, до утре вечер ще бъде издадена заповед за арестуването на Луис.

Фил кимна.

— А след като приберем Луис, надявам се, ще можем да спипаме и онзи психиатър, ако горкото момиче наистина е било бременно от него.

Двамата мъже тръгнаха мрачно надолу по стълбите към изхода. Минаха покрай мястото за багажа, без да обръщат внимание на хората, скупчили се около транспортните ленти. Няколко минути по-късно районът беше пуст. Само един багаж продължаваше да се върти самотен и изоставен — голяма черна чанта, добре затворена и стегната с ремъци, според правилника на авиокомпаниите. Кап. КРИСТОФЪР ЛУИС, №4, УАЙНДИНГ БРУК ЛЕЙН, ЧЕЙПИН РИВЪР, Ню Джърси. Вътре в чантата, сложена най-отгоре в последния момент, беше снимката, която родителите на Ванджи бяха тикнали в ръцете на Крис.

На нея се виждаше млада двойка в някакъв нощен бар. Надписът отзад гласеше: Спомен от моята първа среща с Ванджи, момичето, което ще промени живота ми. С любов, Крис.

40

След като се прибра от семейство Кенеди, Ричард веднага набра номера на хотел „Есекс Хаус“. Телефонът на доктор Сейлъм отново не отговаряше. Когато телефонистката се включи, Ричард каза:

— Извинете, доктор Сейлъм получи ли съобщението ми да ми позвъни? Аз съм доктор Каръл.

Гласът на жената прозвуча странно несигурен.

— Ще проверя, сър.

Докато чакаше, Ричард се пресегна и включи телевизора. Новините от мястото на събитието току–що бяха започнали. Камерата се насочи към Сентръл Парк Саут, Ричард наблюдаваше безмълвен как силуетът на хотел „Есекс Хаус“ се очерта на екрана, постепенно ставаше все по-ясен и накрая застина в едър план. Точно когато телефонистката каза: „Свързвам ви с нашия управител“, Ричард чу репортерката Глория Рохас да казва:

— Тази вечер в престижния хотел „Есекс Хаус“, където в момента се провежда годишната конференция на Американската медицинска асоциация, доктор Емет Сейлъм, изтъкнат акушер-гинеколог от Минеаполис, Минесота, скочил или паднал от прозореца на стаята си, вследствие на което починал.

41

Джоун Мур седеше разсеяно до телефона.

— Кей, в колко часа каза, че ще се обади? — попита тя. Гласът й трепереше и тя прехапа устни.

Другата млада жена я погледна съчувствено.

— Обясних ти, Джоун. Звънна около единадесет и половина тази сутрин. Каза, че довечера ще се свърже с теб и че трябва да чакаш да ти се обади. Стори ми се ужасно разстроен.

Внезапно се разнесе настоятелният звук на входния звънец, който накара и двете да подскочат на столовете си. Кей каза:

— Аз не очаквам никого.

Някакъв инстинкт накара Джоун да се втурне към вратата и да я отвори.

— Крис… о, господи, Крис! — Тя го прегърна. Той беше смъртно блед, със зачервени очи и когато го притисна до себе си, се олюля. — Крис, какво има?

— Джоун, Джоун! — гласът му беше почти ридание. Жадно я пое в обятията си. — Не зная какво става. Има нещо съмнително около смъртта на Ванджи, а сега единственият човек, който можеше да ни каже нещо за това, също е мъртъв.

42

От „Есекс Хаус“ възнамеряваше да се прибере направо вкъщи, но след като излезе от паркинга и потегли нагоре по Уестсайд Хайуей в потока на натовареното движение, той промени решението си. Беше ужасно гладен. През целия ден не беше сложил хапка в устата си. Никога не ядеше, преди да оперира, а обаждането на Сейлъм дойде точно когато се канеше да излезе за обяд.

Тази вечер не искаше да губи време, за да си приготвя нещо за ядене. Ще отиде в „Карлайл“. По-късно, ако изобщо се стигнеше до въпроса къде е бил по това време, можеше спокойно да им заяви, че е ходил до Ню Йорк. Метр д’отелът щеше да увери полицията, че доктор Едгар Хайли е чест гост и ценен патрон.

Ще си вземе пушена сьомга, сос виши, вратна агнешка пържола… Устата му се напълни със слюнка. След като всичко свърши, внезапното ужасно изчерпване на енергия трябваше да се възстанови. Оставаше и утрешният ден. След смъртта на Катлийн де Мейо неминуемо щеше да има щателно разследване. Но нейният предишен гинеколог се беше пенсионирал и живееше другаде. Никой нямаше да изникне от миналото със стара анамнеза, за да го предизвиква.

И тогава щеше да бъде в пълна безопасност. Сега всички лекари, присъстващи на конференцията на АМА, вероятно обсъждаха статията в „Нюзмейкър“ и проекта за забременяване „Уестлейк“. Естествено техните критики щяха да носят белега на завистта. Но въпреки това щяха да му предложат да говори на някой от предстоящите семинари. Вече се намираше на пътя към обществената слава и признание. А Сейлъм, който можеше да го спре, беше мъртъв. Нямаше търпение да прегледа папката с анамнезата на Ванджи, която беше взел от Сейлъм. Щеше да включи информацията в собствения си архив. Тази история на заболяването щеше да бъде безценна в бъдещата му изследователска работа.

Последната нова пациентка тази сутрин. Тя щеше да бъде следващата. Спря на улицата пред „Карлайл“. Почти шест и половина. Паркирането беше разрешено от седем. Дотогава просто щеше да изчака в колата. Това щеше да му даде възможност да се успокои.

Чантата му беше заключена в багажника. Папката на Ванджи, преспапието и обувката бяха вътре. По какъв начин да се отърве от последните две? Къде да ги хвърли? Който и да е от препълнените контейнери за боклук в този град щеше да свърши работа. Никой нямаше да ги намери. Щяха да ги приберат сутринта, заедно с тоновете боклук, който се натрупваше всеки двадесет и четири часа в този осеммилионен град, потънал в миризмата на гниеща храна и разпилени вестници…

Щеше да го направи на път за вкъщи, под прикритието на мрака, без някой да го забележи.

При мисълта за това колко добре вървеше всичко, го обзе ведро чувство, което внезапно го накара да изпъне гръб. Леко се приведе и погледна в огледалото за обратно виждане. Кожата му блестеше, сякаш всеки момент от порите му щеше да избие пот. Клепачите и лицето му точно под очите започваха да подпухват. Косата му все още не оредяваше, но вече беше пронизана от едва забележими сребърни нишки… Остаряваше. Трудно доловимите промени, които започваха след средата на четиридесетте, при него вече бяха факт. Беше на четиридесет и пет години. Достатъчно млад все още, но и стигнал времето, в което беше длъжен да си даде сметка за бързо отлитащите години. Дали искаше да се ожени отново? Желаеше ли да има собствени деца? Беше ги очаквал от Клер. Когато не се появи ха, направи изследвания на спермата си, установи изненадващо нисък процент на активност и тайно се обвини за неспособността на Клер през всичките тези години да забременее. Докато накрая разбра, че тя го беше измамила. Не възразяваше да има дете от Уинифред, но когато сключиха брак, тя на практика беше преминала детеродната възраст. След като стана подозрителна към него, той вече не си правеше труда да я докосва. Когато възнамеряваш да елиминираш някого, за теб той вече е мъртъв, а сексът е за живите.

Но сега? Млада жена, по-млада, а не като Клер или Уинифред. Клер, която високомерно го унижаваше с подигравателни реплики относно аптеката на баща му. Уинифред, вечната добродетелна, с нейните каузи и благотворителности. Сега той се нуждаеше от млада жена, която не само да притежава положение в обществото, но и да обича да се забавлява, да пътува, да общува.

Той мразеше тези неща. Знаеше, че не може да скрие презрението си към тях. Имаше нужда някой да върши всичко това вместо него, за да поддържа имиджа му. Един ден ще може да работи свободно, без да бъде принуден да се крие. Един ден ще получи славата, която му се полага. Един ден глупаците, които твърдяха, че това, което иска да направи, е невъзможно, ще бъдат принудени да признаят неговия гений. Часът беше седем. Излезе от колата и внимателно я заключи. Измина пеша разстоянието до входа на „Карлайл“, облечен в тъмносин костюм и кашмирено палто, с лъснати до мек блясък обувки и гладко сресани посребрели по краищата коси, сякаш недокоснати от мразовития нощен вятър.

Портиерът отвори вратата и я държа, докато влезе.

— Добър вечер, доктор Хайли. Доста лошо време, нали, сър?

Той кимна, без да отговаря, и влезе в залата. Ъгловата маса, която предпочиташе, беше запазена, но метр д’отелът бързо премести очакваните клиенти на друга и лично го отведе до обичайното му място.

Виното го затопли и успокои. Вечерята му предостави силата, която очакваше. Чашката кафе и конякът го върнаха към пълното равновесие. Мисълта му беше ясна и остра. Още веднъж прецени всяка стъпка от процедурата, която щеше да доведе до смъртта на Кейти де Мейо вследствие на обилен кръвоизлив.

Всякакви грешки бяха изключени.

Точно подписваше чека си, когато салонният управител дойде на неговата маса с непривично бързи стъпки и явно много притеснен.

— Доктор Хайли, опасявам се, че възникна проблем.

Пръстите му стиснаха писалката. Той вдигна поглед.

— Сър, някакъв младеж бил забелязан да рови в багажника на колата ви. Портиерът го видял точно когато успял да го отвори. Преди някой да може да го спре, откраднал една чанта. Полицаите са отвън. Те смятат, че е бил някой наркоман, избрал колата ви заради означенията, че сте лекар.

Усещаше устните си като гумени. Не беше способен да изрече нито дума. Мислено сканира съдържанието на чантата: окървавеното преспапие, медицинската документация с имената на Сейлъм и Ванджи, написани на етикета, мокасината на Ванджи.

Когато заговори, гласът му беше учудващо овладян:

— Полицията смята ли, че чантата ми ще бъде намерена?

— Аз също им зададох този въпрос, сър. Опасявам се, че просто не знаят. Младежът може да я хвърли на няколко пресечки оттук, след като вземе отвътре онова, което му трябва, а може и повече да не я видите. Само времето ще покаже.

43

Преди да си легне, Кейти си приготви една чанта, в която сложи нещата, необходими за престоя й в болницата. Тя се намираше на средата на пътя между прокуратурата и дома й, тъй че щеше да бъде излишно губене на време утре да се връща специално за нещата си. Осъзна, че ги прибира с някакво особено съзнание за неотложност. Толкова щеше да се радва веднъж завинаги да приключи с това. Тягостното усещане за физическо неразположение я изтощаваше и умствено, и емоционално. Тази вечер, когато тръгна за Моли, тя беше почти весела. А сега се чувстваше изоставена, отмаляла, потисната. Проблемът беше само физически, нали? Или натрапчивата мисъл, че Ричард може би има връзка с друга жена, допринасяше за това чувство на потиснатост?

Вероятно, когато неразположението отмине, тя ще бъде в състояние да разсъждава по-ясно. Чувстваше се така, сякаш съзнанието й бе връхлетяно от несвързани мисли, също като ято комари, които се спускаха, забиваха жилото си и после изчезваха, преди тя да може да ги докосне. Защо имаше това тягостно усещане, че нишките се късат, че не задава точните въпроси и че тълкува неправилно получените сигнали?

В понеделник вече щеше да се чувства по-добре и да разсъждава логично.

Доста отпаднала, тя си взе душ, изми си зъбите, среса косата си и си легна. Минута по-късно внезапно се изправи на лакът, протегна ръка към чантата си и потърси вътре шишенцето, което й беше дал доктор Хайли.

Щях да го забравя, помисли си тя, докато гълташе хапчето с малко вода от чашата на нощното шкафче. После угаси лампата и затвори очи.

44

Гъртруд Фицджералд унило завъртя крана за студената вода в банята и отвори шишенцето с предписаните й хапчета. Мигрената почваше да я отпуска. Ако болката не се преместеше от другата страна на главата й, до утре сутринта щеше да се оправи. Това последно хапче щеше да й помогне. Нещо я притесняваше… нещо извън смъртта на Една. Май че беше свързано с обаждането на госпожа Де Мейо. Що за въпрос беше това дали Една някога бе наричала доктор Фукито или доктор Хайли Прекрасния принц?

Пълна глупост.

Прекрасния принц.

Май че Една наистина го беше споменавала. Не във връзка с докторите, а заради нещо друго, и то през последните две седмици. Само ако можеше да си спомни. Ако госпожа Де Мейо я беше попитала просто дали бе чувала Една да произнася това име, може би щеше да й помогне да си спомни веднага. А сега конкретната ситуация й се изплъзваше.

Или си го беше въобразила? По силата на внушението?

Когато това главоболие отмине, мисълта й щеше да се избистри. Ама наистина. И тогава може би щеше да си спомни.

Тя глътна хапчето и си легна. Затвори очи. В ушите й зазвуча гласът на Една: „И аз казах, че Прекрасния принц няма…“.

Не можеше да си спомни останалото.

45

В четири часа призори Ричард реши, че повече няма смисъл да се мъчи да спи, стана и си направи кафе. Беше се обадил на Скот в дома му, за да му съобщи за смъртта на Емет Сейлъм, и Скот незабавно беше алармирал нюйоркската полиция, че неговата канцелария иска да сътрудничи в разследването. Повече от това не беше в състояние да направи. Госпожа Сейлъм не си беше у дома в Минеаполис. Службата за приемане на телефонни обаждания можеше да им предостави само номера за спешни случаи, но оттам не знаеха как да се свържат с медицинската сестра на доктор Сейлъм. Ричард си записа следните въпроси:

1. Защо доктор Сейлъм позвъни в нашата канцелария?
2. Защо Ванджи си бе насрочила час при него?
3. Бебето на семейство Бъркли.

Това бебе представляваше ключът към загадката. Наистина ли проектът за забременяване „Уестлейк“ бе така успешен, както се тръбеше? Или просто служеше за прикритие на частни осиновявания от страна на жени, които или са стерилни, или не могат да износят зародиша до определения термин? Беше ли фактът, че ги приемаха в болницата два месеца преди предполагаемото раждане, нещо повече от прикритие за онова, което очевидно би се оказало категорично отсъствие на бременност?

Бебета се осиновяваха трудно. Лиз Бъркли си призна съвсем открито, че те двамата със съпруга бяха пробвали този начин. Ами ако Едгар Хайли им е казал: „Вие никога няма да имате свое собствено дете. А аз мога да ви намеря. Това ще ви струва пари и трябва да остане в пълна тайна.“

Те биха приели. Изобщо не се съмняваше в това. Но Ванджи Луис беше бременна. Тъй че тя не се вместваше в модела за осиновяване. Да предположим, че отчаяно е искала да има дете… но как, по дяволите, е смятала да представи едно бебе с азиатски черти за дете от съпруга й? Възможно ли беше в някое от двете семейства да има азиатска кръв? Не се беше замислял над това.

Делата за професионална небрежност и злоупотреба. Трябваше да разбере защо тези хора бяха съдили Хайли. А Емет Сейлъм беше лекарят на Ванджи. Неговият кабинет щеше да разполага с медицинския архив на Ванджи. Ето откъде трябваше да започне.

Тялото на Ванджи пристигна със самолета, който Крис Луис не беше взел. Сега се намираше в лабораторията. Сутринта най-напред щеше внимателно да проучи всички констатации от аутопсията. Щеше отново да извърши пълен преглед на тялото. Имаше нещо… Тогава му се стори маловажно… И той го отмина. Зародишът и изгарянията от цианкалий бяха погълнали цялото му внимание.

Възможно ли беше Ванджи просто да е разсипала цианкалия върху себе си? Може да е била ужасно нервна. Но тогава по чашата щеше да има повече отпечатъци. Тя щеше да я вземе, да я напълни отново. Щеше да има оставено нещо — плик, стъкленица, където е държала още цианкалий.

Явно не беше станало така.

В пет и половина Ричард угаси лампата. Нави си часовника за седем. Най-накрая сънят дойде. И той сънува Кейти. Тя стоеше зад блока на Една Бърнс и наблюдаваше прозореца на апартамента й, а доктор Едгар Хайли наблюдаваше нея.

46

Както е редно за един добър счетоводител, Една беше водила точен до педантичност архив. Когато следствената група, оглавявана от Фил Кънингам и Чарли Нюджънт, пристигна в апартамента й в петък сутринта, те намериха в старомодния шкаф едно простичко изявление.

„Тъй като моят единствен кръвен родственик нито веднъж не си направи труда да се поинтересува за моите скъпи родители, докато бяха болни, или да им изпрати картичка, аз реших да оставя светските си принадлежности на своите приятелки Гъртруд Фицджералд и Гейна Крупшак. Госпожа Фицджералд да вземе моя диамантен пръстен и онези вещи от дома ми, които би искала да притежава. Госпожа Крупшак да вземе диамантената ми брошка, палтото ми от изкуствена кожа и онези вещи, които госпожа Фицджералд не е пожелала да вземе. Обсъдила съм погребението си със същата фирма, която организира такова хубаво погребение на моите родители. Застрахователната ми полица, възлизаща на 10 000 долара минус разходите по погребението, оставям на дома за социални грижи, в който така добре бяха гледани моите родители и към който аз продължавам да бъда финансово задължена.“

Хората от групата методично провериха навсякъде за отпечатъци от пръсти, внимателно почистиха с прахосмукачка за косми или влакна и прегледаха дали няма белези от насилствено проникване в апартамента. Петно от пръст под саксията на цветето, поставена на перваза на прозореца в спалнята, превърна бръчиците около очите и по челото на Фил в мрачна гримаса. Той заобиколи блока, мина откъм задната част на апартамента, изстърга замислено малко замръзнала кал в един плик и с връхчетата на пръстите си бутна прозореца на спалнята. Той беше достатъчно нисък и един среден на ръст човек можеше спокойно да го прекрачи.

— Възможно е — каза той на Чарли. — Някой може да се е промъкнал от тук и да я е издебнал. Но с тази замръзнала земя отдолу изобщо не можеш да го докажеш.

Като последна стъпка звъннаха на всички съседи в двора с единствен елементарен въпрос: някой беше ли забелязал наоколо непознати във вторник вечерта?

Всъщност те и не очакваха успех. Вечерта във вторник бе мрачна и студена. Неподрязаните храсти помагаха на всеки, който би искал да остане незабелязан, скрит в сянката на сградата.

Но в последния апартамент ги очакваше приятна изненада. Едно единадесетгодишно момче току-що се беше прибрало за обяд от училище. То чу въпроса, отправен към майка му.

— О, аз казах на един мъж в кой апартамент живее госпожица Бърнс — докладва то. — Мамо, помниш ли, когато ме накара да изведа Порги точно преди да си легна, след края на „Щастливи времена“…

— Значи е било към девет и половина — поясни майката на момчето. — Но тогава ти не ми каза, че си разговарял с някого — укори тя сина си. Момчето сви рамене.

— Нищо особено. Един мъж паркира до тротоара точно когато се връщах към блока. Попита ме дали знам в кой апартамент живее госпожица Бърнс. Аз му го посочих и толкова.

— Как изглеждаше? — попита Чарли.

Момчето се смръщи.

— Ами… беше симпатичен. С тъмна коса, висок, а и колата му си я биваше. Един готин корвет.

Чарли и Фил се спогледаха.

— Крис Луис — каза Чарли сухо.

47

В петък сутринта Кейти пристигна в прокуратурата преди седем и за последен път седна да прегледа материалите по делото, което й предстоеше. Двама братя — на осемнадесет и на седемнадесет години, бяха обвинени във вандализъм затова, че подпалили дванадесет класни стаи в две училища.

Морийн пристигна в осем и половина и донесе димящ кафеник. Кейти вдигна поглед.

— Боже, ще се постарая тия двамата да ги осъдят! — възкликна тя. — Направили са го заради сензацията… заради шума, който ще се вдигне. Като гледаш как хората се борят да плащат данъци, за да поддържат училищата, в които ходят децата им, това е отвратително, дори нещо повече от престъпление!

Морийн се пресегна за чашата на Кейти и й наля кафе.

— Едното от тези училища е в моя град. Децата на съседите ходят в него. Десетгодишното им момченце току–що беше свършило един проект за панаира на науката. Беше нещо фантастично — слънчев нагревател. Горкият, работеше по него месеци наред. Накрая изгоря в пожара. Просто нищо не остана от него.

Кейти си записа нещо отстрани на листа с встъпителното й слово.

— Това ми предоставя допълнително снаряжение. Благодаря ти.

— Кейти… — в гласа на Морийн прозвуча колебание.

Кейти вдигна поглед и се взря в тревожните зелени очи.

— Да?

— Рита ми призна, че ти е казала за… за бебето.

— Да, така е. Ужасно съжалявам, Морийн.

— Работата е, че аз, изглежда, не мога да го преодолея. А сега и този случай с Ванджи Луис… слуховете, които се носят… отново всичко оживява. Опитвах да забравя…

Кейти кимна.

— Морийн, бих дала всичко, за да имам дете от Джон. Същата онази година, в която почина, се молех да забременея, за да ми остане нещо от него. Когато си помисля за всичките си приятелки, които с избора си се обричат никога да нямат деца или пък за онези, които се подлагат на аборти с такава небрежност, все едно, че отиват на фризьор, почвам да си задавам въпроса как се съхранява този живот. Моля се на Бога един ден да си имам собствени деца. Ти също, предполагам, и тогава двете с теб ще им бъдем безкрайно благодарни, защото навремето не сме могли да имаме онези, които сме желали.

Очите на Морийн се изпълниха със сълзи.

— Надявам се. Но работата в този случай с Ванджи Луис е, че…

Телефонът иззвъня. Кейти се пресегна и вдигна слушалката. Беше Скот.

— Радвам се, че си на линия, Кейти. Можеш ли да отскочиш насам за минута?

— Разбира се. — Кейти стана. — Скот иска да отида при него. Ще поговорим по-късно, Морийн — обеща тя и импулсивно прегърна момичето.

Скот стоеше изправен до прозореца и се взираше навън. Кейти беше сигурна, че той не вижда зарешетените прозорци на областния съд. Когато влезе в кабинета му, той се обърна.

— Днес имаш дело… братята Одендол?

— Да. Разполагаме с добри шансове.

— Колко време ще продължи?

— Почти цял ден, сигурна съм. Те прилагат свидетелски показания още от учителката си от детската градина, но ще ги пипнем.

— Както обикновено, Кейти. Разбра ли вече за доктор Сейлъм?

— Имаш предвид лекаря от Минеаполис, който се обади на Ричард? Не, тази сутрин не съм говорила с никого. Отидох направо в кабинета си.

— Паднал… или е бил блъснат от един прозорец в „Есекс Хаус“ снощи, само няколко минути, след като се е регистрирал в хотела. Работим по случая съвместно с нюйоркската полиция. А, между другото, тялото на Ванджи Луис снощи пристигна от Минеаполис, но Луис не е пътувал в този самолет.

Кейти впери поглед в Скот.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Това, че вероятно е взел полета до „Ла Гуардия“, който би го отвел в Ню Йорк приблизително по същото време, когато се е регистрирал и Сейлъм. Казвам, освен това, че веднага щом установим, че е бил в околността на този хотел, можем да приключим този случай. Не ми допада версията за самоубийството на Ванджи Луис, нито за нелепата смърт на Една Бърнс, нито пък предположението, че Сейлъм е паднал от прозореца съвсем случайно.

— Не вярвам, че Крис Луис е убиец — каза Кейти сухо. — Къде е сега според теб?

Скот сви рамене.

— Може би се крие някъде из Ню Йорк. Предполагам, че като си поговорим с приятелката му, тя ще ни отведе при него. Довечера се връща от Флорида. Можеш ли да останеш?

Кейти се поколеба.

— Налага ми се да отсъствам този уикенд. Отнася се за нещо неотложно. Но ще бъда откровена, Скот. Чувствам се толкова отвратително, че дори не мога да мисля нормално. Изкарвам това дело… добре съм подготвена, но после заминавам.

Скот я погледна изпитателно.

— Цяла седмица ти разправях, че не трябваше веднага да се връщаш на работа — каза той, — а в момента изглеждаш даже по-бледа, отколкото в понеделник вечерта. Добре, приключвай с това дело и заминавай. Следващата седмица ще има достатъчно работа по този случай. В понеделник ще прегледаме всичко отново. Мислиш ли, че ще успееш да дойдеш?

— Категорично.

— Трябва да си направиш цялостен преглед.

— Този уикенд отивам на лекар.

— Добре.

Скот сведе поглед към бюрото си — сигнал, че съвещанието е свършило. Кейти се върна в кабинета си. Беше почти девет и трябваше да тръгва за съда. Мислено прехвърли схемата за хапчетата, които й беше дал доктор Хайли. Снощи си беше взела едно, тази сутрин в шест — още едно. Днес трябваше да взема по едно на три часа.

По-добре да глътне следващото сега, преди да е влязла в съдебната зала. Изпи го с последното кафе в чашата си и събра съдържанието на папката си. Острият ръб на горния лист поряза пръста й. Тя изохка от неочакваната остра болка, измъкна една хартиена кърпичка от най-горното чекмедже на бюрото си, уви я около пръста си и бързо излезе от стаята.

Половин час по-късно, когато заедно с всички останали в съдебната зала стана на крака, за да посрещне влизането на съдията, кърпичката бе напоена с кръв.

48

Една Бърнс бе погребана в петък сутринта след литургия за възкресението, изнесена в единадесет часа в църквата „Свети Франсис Завиър“. Гъртруд Фицджералд и Гейна Крупшак вървяха след ковчега до близкото гробище и стиснали ръце, наблюдаваха как положиха Една в гроба на нейните родители. Свещеникът, отец Дъркин, ръководеше заключителната церемония. Той поръси ковчега със светена вода и ги придружи обратно до колата на Гъртруд.

— Бихте ли ми правили компания на чаша кафе, мили дами? — попита той.

Гъртруд попи с кърпичка очите си и поклати глава.

— Аз трябва да се връщам на работа — каза тя. — Ще поема поста на Една, докато намерят нова администраторка, а днес следобед и двамата лекари имат приемни часове.

Госпожа Крупшак също отклони поканата.

— Но, отче, ако се прибирате, ще ме закарате ли? Тогава няма да се налага да отклонявам Гъртруд от пътя й.

— Разбира се.

Гейна се обърна към Гъртруд.

— Защо не наминеш към нас довечера? — предложи й тя импулсивно. — Правя хубаво печено.

Мисълта да се върне в самотния си апартамент беше доста тягостна за Гъртруд и тя бързо прие поканата. Щеше да бъде хубаво да си поприказва вечерта за Една с другата й приятелка. Искаше й се да каже на Гейна какво безобразие беше нито един от лекарите да не дойде на литургията, въпреки че доктор Фукито поне бе изпратил цветя. Може би ако споделеше гласно тази мисъл с Гейна, щеше по-лесно да избистри мисълта си и да успее да се пребори с онази смътна идея, която се въртеше в главата й… свързана с нещо, което й бе споменала Една. Сбогува се с Гейна и отец Дъркин, качи се в колата си, запали и освободи ръчната спирачка. В съзнанието й изплува лицето на доктор Хайли: онези големи рибешки студени очи. О, във вторник вечерта той бе толкова мил, когато й даде успокоително и прояви загриженост. Но в същото време поведението му беше някак странно. Когато се запъти да й донесе чаша вода, тя понечи да тръгне след него. Не искаше той да й прислужва. Докторът пусна кранчето и после влезе в спалнята. От хола тя го видя как извади носната си кърпичка и понечи да отвори чекмеджето на нощното шкафче на Една.

В същия момент онзи симпатичният доктор Каръл се появи откъм коридора и доктор Хайли бързо затвори чекмеджето, тикна носната кърпичка обратно в джоба си и се дръпна от нощното шкафче, все едно че просто бе стоял на прага на спалнята.

Гъртруд изчака доктор Каръл да я подмине и после се върна крадешком обратно във всекидневната. Не искаше да си мислят, че се опитва да подслушва разговора им. Но ако доктор Хайли искаше нещо от това чекмедже, защо просто не кажеше и не си го вземеше? И защо, за бога, трябваше да отваря чекмеджето с носна кърпа? Със сигурност не беше, защото според него апартаментът на Една бе прекалено мръсен. И от къде на къде, след като всичко светеше от чистота!

Доктор Хайли винаги се държеше някак странно. Ако трябваше да си признае, също като Една и тя малко се страхуваше от него. В никакъв случай нямаше да приеме мястото на Една, ако й го предложеха. След като взе това решение, Гъртруд изви по алеята на гробището и после пое по Форест Авеню.

49

Безжизненото тяло на Ванджи Луис бе поставено на масата в помещението за аутопсии, които се извършваха от съдебния лекар на област Вали. С безстрастно лице Ричард наблюдаваше как неговият асистент махна копринения сукман, който трябваше да представлява погребалната роба на Ванджи. Чертите й, така меки и естествени на приглушената светлина на погребалната зала, сега наподобяваха манекен от универсален магазин — застинали и безжизнени.

Русите коси на Ванджи бяха внимателно фризирани, така че да падат свободно на раменете й. Но сега лакът за коса бе започнал да се втвърдява и да ги разделя на тънки, подобни на слама клечки. Ричард смътно си спомни, че свети Франциск Борджиа се отказал от живота си в двора и бе влязъл в манастир, след като видял разлагащото се тяло на красива някога кралица.

Наложи си да се съсредоточи върху настоящия медицински проблем. При огледа на трупа във вторник следобед беше пропуснал нещо. Бе сигурен в това. Имаше нещо общо с краката или стъпалата на Ванджи. Сега щеше да насочи вниманието си именно там. Петнадесет минути по-късно той намери онова, което търсеше: петсантиметрова драскотина долу на левия крак. Беше я пропуснал, защото беше насочил цялото си внимание към изгарянията от цианкалия, както и към самия плод.

Драскотината беше прясна. Нямаше и следа от заздравяла кожа. Ето това го беше озадачило. Кракът на Ванджи е бил одраскан малко преди смъртта й, а Чарли беше намерил парцалче от роклята, с която е била облечена, преди да умре. Висяло закачено на някакъв стърчащ инструмент в гаража.

Ричард се обърна към асистента си.

— В лабораторията вероятно са свършили с анализа на дрехите, които госпожа Луис носеше, когато я докарахме. Можеш ли да ги донесеш и отново да я облечеш в тях? Извикай ме, когато е готова.

Върна се в кабинета си и отбеляза набързо върху едно листче: Обувките, които Ванджи е носела, когато са я намерили. Прилични ежедневни обувки, доста затворени отстрани. Изключено да ги е носела, когато си е одраскала крака.

Започна да преглежда бележките, които беше нахвърлял през нощта. Бебето на семейство Бъркли. Той възнамеряваше да разговаря с Джим Бъркли, да го накара да признае, че бебето е било осиновено.

И какво щеше да докаже това?

Само по себе си нищо, но щеше да постави началото на разследването. Веднъж направят ли този пробив, много скоро целият проект за забременяване „Уестлейк“ щеше да бъде компрометиран като една грандиозна измама.

Някой би ли прибегнал до убийство, за да предотврати разкриването на тази измама?

Необходимо му беше да прегледа медицинската документация на доктор Сейлъм за състоянието на Ванджи Луис. Скот сигурно вече се е свързал с кабинета му. Бързо му позвъни:

— Разговаря ли със сестрата на Сейлъм?

— Да, и със съпругата му. Те са съсипани. И двете се заклеха, че Сейлъм не е имал сериозно заболяване, високо кръвно налягане или виене на свят. Никакви лични проблеми, никакви финансови затруднения, запълнена програма за лекции през следващите шест месеца. Тъй че, както ти казвам, всякаква възможност за самоубийство или случайно падане е абсолютно изключена.

— А за Ванджи Луис? Какво знаеше сестрата?

— Вчера сутринта доктор Сейлъм й казал да извади папката с документацията на Ванджи и да я остави в кабинета му. После, точно преди да тръгне за летището, провел някакъв междуградски разговор.

— Това може да е бил разговорът с мен.

— Възможно е. Но сестрата си спомни, че той споменал и за други междуградски разговори, които възнамерявал да проведе от самото летище, като използва кредитната си карта, след формалностите по проверка на билетите и документите. Очевидно е имал намерение да пристигне по-рано и да разполага с повече време.

— Сестрата ще ни изпрати ли документацията на Ванджи? Искам да я прегледам.

— Не, няма — гласът на Скот стана суров. — Доктор Сейлъм я взел със себе си. Тя го видяла да я прибира в куфарчето си. Намерили са го в стаята му. Но папката на Луис не е била вътре. А сега обърни внимание — доктор Сейлъм заминава за Ню Йорк и малко след това Крис Луис го търси по телефона в кабинета му. Казва, че трябва да говори с него. Сестрата му обяснява в кой хотел ще отседне доктор Сейлъм и дори му дава номера на стаята. Ето какво, Ричард: до края на деня очаквам да издействам заповед за арестуването на капитан Луис.

— Искаш да кажеш, че в тази папка е имало нещо, заради което Луис е бил способен да убие? Трудно ми е да повярвам.

— Някой е държал на всяка цена да се сдобие с папката — каза Скот. — Това е съвсем очевидно, нали?

Ричард затвори телефона. Някой е искал тази папка. С медицинската документация. А кой би могъл да знае какво от онова, което се съдържа в нея, може да представлява опасност?

Някой лекар.

Беше ли права Кейти в подозренията си за психиатъра? Ами Едгар Хайли? Той беше пристигнал във Вали с имунитета на фамилията Уестлейк — фамилия, дълбоко уважавана в медицинските кръгове.

Ричард припряно огледа бюрото си за листчето, което Мардж му беше дала, с имената на двамата пациенти, завели срещу Едгар Хайли дела за професионална злоупотреба.

Антъни Колдуел, Олд Каунтри Лейн, Пийкок.

Ана Хоран, Уолнът Стрийт, Риджфийлд Парк.

Включи интеркома и помоли Мардж да се свърже и с двамата.

Няколко минути по-късно Мардж се обади отново.

— Антъни Колдуел вече не живее на този адрес. Миналата година се преместил в Мичиган. Свързах се с негова съседка. Тя ми каза, че съпругата му починала от усложнения вследствие извънматочна бременност. Той завел дело срещу лекаря, което обаче било прекратено. Жената много държеше да ми разкаже за това. Обясни ми как други двама лекари заявили на госпожа Колдуел, че е стерилна, въпреки това тя започнала терапия по проекта за майчинство „Уестлейк“ и действително забременяла. Но през цялото време била много зле физически и накрая, бременна в четвъртия месец, починала.

— Засега това ми дава достатъчно информация — каза Ричард. — Ще изискаме по съдебен ред целия болничен архив. А госпожа Хоран?

— Обадих се у тях, но успях да се свържа само със съпруга й. Той следвал право в „Рътгърс“. Каза ми, че жена му работела като компютърен програмист. Даде ми служебния й телефон. Да ви свържа ли сега?

— Да, ако обичате.

Мардж вдигна телефона на Ричард, набра номера и попита за госпожа Ана Хоран. След минута каза:

— Госпожо Хоран, един момент, моля. Ще говорите с доктор Каръл.

Ричард взе слушалката.

— Госпожа Хоран?

— Да — имаше някакво особено заваляне в говора й, някакъв акцент, който му беше трудно да определи.

— Госпожо Хоран, миналата година вие сте завела дело за професионална злоупотреба срещу доктор Едгар Хайли. Питам се дали бих могъл да ви задам няколко въпроса по случая. Можете ли да говорите спокойно?

Гласът от другата страна на линията стана тревожен.

— Не, не от тук.

— Разбирам. Само че е спешно. Ще ви бъде ли възможно да се отбиете в кабинета ми днес след работа, за да поговорим?

— Да… добре. — Очевидно жената искаше да затвори.

Ричард й даде адреса на кабинета си и предложи да я упъти, но беше прекъснат.

— Зная как да ви намеря… Ще пристигна до пет и половина.

Връзката беше прекъсната. Ричард погледна Мардж и сви рамене.

— Не беше много въодушевена, но каза, че ще дойде.

Беше почти обяд. Ричард реши да отиде в съдебната зала, където Кейти имаше заседание по делото Одендол, за да разбере дали ще бъде възможно да обядват заедно. Искаше да провери предположенията си относно Едгар Хайли. Кейти го беше разпитвала. Каква беше реакцията й? Дали щеше да се съгласи, че има нещо съмнително в проекта за забременяване „Уестлейк“… може би мрежа за бебета или доктор, който рискува живота на своите пациентки?

Когато стигна до съдебната зала, тя вече беше празна, ако не се смяташе Кейти, която все още стоеше на масата на прокурора.

Вглъбена в записките си, тя дори не вдигна поглед, когато той се приближи до нея. Предложи й да обядват заедно, но тя поклати глава.

— Ричард, затънала съм до гуша в това дело. Тези типове са оттеглили самопризнанията си. Сега твърдят, че някой друг е подпалил стаите, а са толкова убедителни лъжци, че, сигурна съм, съдебните заседатели ще се подведат. Трябва сериозно да поработя върху въпросите за кръстосания разпит. — И отново сведе поглед към записките си.

Ричард я огледа изпитателно. Кожата на лицето й обикновено смугла, сега беше бледа като на мъртвец. Когато вдигна поглед към него, очите й бяха замъглени и някак трескави. Забеляза хартиената кърпичка, увита около пръста й. Внимателно се пресегна и я махна.

Кейти откъсна поглед от листовете си.

— Какво… о, тази досадна история. Май съм се порязала доста дълбоко. Цяла сутрин не спира да кърви. Затова я сложих.

Ричард огледа раната. Без кърпичката кръвта отново бликна. Като я притисна върху порязаното място, той уви отгоре й лепенка.

— Подръж я двадесетина минути. Би трябвало да спре кръвта. Кейти, някога да си имала проблеми с кръвосъсирването?

— Да, отчасти. Но, Ричард, моля те, сега не мога да ти обясня. Това дело ми се изплъзва, а се чувствам ужасно зле — гласът й се прекърши.

Съдебната зала беше съвсем празна и освен тях двамата вътре нямаше никого. Ричард протегна ръце и я прегърна. Притисна главата й до гърдите си и докосна с устни косите й.

— Кейти, сега си тръгвам. Но където и да отиваш този уикенд, помисли добре. Защото аз си хвърлям шапката на ринга. Искам те. Искам да се грижа за теб. Ако се срещаш с някого, кажи му, че има сериозен противник, защото, който и да е той, не се грижи за теб. А ако си само в плен на миналото, аз ще се опитам да строша тези окови. — Той се изправи. — Сега продължавай и спечели това дело. Способна си да го постигнеш. И, за бога, този уикенд не се претоварвай. В понеделник ще имам нужда от мнението ти относно една нова линия, която според мен се очертава по делото „Луис“.

Цяла сутрин й беше толкова студено… така ужасно, мъчително студено. Дори блузата с дълги ръкави не й помогна. Сега, толкова близо до Ричард, имаше чувството, че топлината на тялото му се вля в нея. Докато той се обръщаше, за да си тръгне, тя импулсивно сграбчи ръката му и я притисна към бузата си.

— До понеделник — каза тя.

— До понеделник — отвърна той и излезе от съдебната зала.

50

Преди да напуснат комплекса, където беше живяла Една, Чарли и Фил позвъниха на входната врата на семейство Крупшак. Гейна току-що се беше върнала от погребението.

— Приключихме с огледа на апартамента — каза й Чарли. — Вече можете да го ползвате. — После й показа писмото, което беше оставила Една. — Трябва да проверя дали има юридическа сила на завещание, но всичко упоменато вътре не струва и хиляда долара, тъй че, според мен, ще ви върнем бижутата, а вие двете с госпожа Фицджералд ще можете да си ги поделите заедно с мебелировката. Огледайте вещите и си ги разпределете, но засега не местете нищо.

Двамата следователи се върнаха в канцеларията на прокуратурата и отидоха направо в лабораторията, където изсипаха съдържанието на торбата от прахосмукачката, пръстта от растението на перваза и парченцата кал, които бяха взели от земята.

— Незабавно направете необходимите анализи! — нареди Фил. — Резултатите са от първостепенна важност.

Скот ги очакваше в кабинета си. При новината, че във вторник вечерта Крис е бил забелязан около апартамента на Една, той изръмжа доволно.

— Изглежда тази седмица Луис добре се е поразходил — каза той — и където се е появил, след него остава мъртвец. Тази сутрин пратих Рита в Ню Йорк с негова снимка. Двама от обслужващия персонал на „Есекс Хаус“ са го разпознали и твърдят категорично, че около пет часа се е намирал във фоайето на хотела. Обявявам го за всеобщо издирване и издавам заповед за арестуването му.

Телефонът иззвъня. Скот нетърпеливо грабна слушалката и се представи. После затисна с ръка микрофона и каза:

— Обажда се приятелката на Крис Луис от Флорида… Да, прокурорът е. — Замълча за момент. — Да, търсим капитан Луис. Знаете ли къде се намира?

Чарли и Фил си размениха погледи. Както слушаше, Скот сбърчи чело.

— Много добре. Той ще бъде с вас на самолета, който пристига в Нюарк в седем часа вечерта. Радвам се, че е решил да се предаде доброволно. Ако иска да се консултира с адвокат, тук може да предяви претенции за такъв. Благодаря ви.

Той затвори телефона и каза:

— Луис пристига. Още тази вечер приключваме с този случай.

51

През дългата безсънна нощ Едгар Хайли разсъждаваше върху проблема за откраднатата чанта. Беше много вероятно тя повече да не се появи. Ако крадецът я захвърли, след като е проверил съдържанието й, повече нямаше да я види. Твърде малко хора биха си направили труда да я върнат. По-вероятно беше някой просто да задържи чантата, след като изхвърли онова, което беше в нея.

Ами ако все пак нюйоркската полиция я открие непокътната? Вътре имаше етикет с името му и адреса на болницата. Ако му се обадят от полицията, вероятно ще искат списък на вещите, които съдържа. Той ще спомене само някои стандартни медикаменти, няколко инструмента и папки на пациенти. Една папка с медицинска документация, надписана с името на Ванджи Луис, няма да им говори нищо. Вероятно дори няма да си направят труда да я прегледат. Просто ще приемат, че е негова. Ако попитат за обувката и за окървавеното преспапие, ще заяви, че не знае нищо за тях и ще изкаже предположение, че крадецът ги е сложил в чантата.

Всичко щеше да бъде наред. А довечера щеше да бъде премахнат и последният риск.

В пет часа сутринта се отказа. Нямаше смисъл повече да се мъчи — явно не можеше да заспи. Стана, взе си душ, стоя прав под горещите иглички близо десет минути, докато банята се изпълни с пара, после се загърна в дебела, дълга до глезените хавлия и слезе долу в кухнята. Възнамеряваше да се появи в кабинета си чак по пладне. Преди това щеше да направи обичайната си болнична визитация. А дотогава щеше внимателно да проучи записките си от изследванията. Вчерашната пациентка щеше да бъде новият му експеримент. Но все още не беше избрал донора.

52

В четири часа Ричард, Скот, Чарли и Фил огледаха трупа на Ванджи Луис, облечен отново в дрехите, които бе носила преди смъртта си. Цветното парцалче, намерено закачено на вилата в гаража, пасваше съвсем точно на едно раздрано място близо до подгъва. Там, където покриваше прясната рана, чорапогащникът на левия й крак беше скъсан.

— Само че няма никакви следи от кръв — отбеляза Ричард. — Вече е била мъртва, когато кракът й е бил одран на вилата.

— На каква височина е рафтът, върху който е оставена тази вила? — попита Скот.

Фил сви рамене.

— На около половин метър от пода.

— Което означава, че някой е пренесъл Ванджи Луис през гаража, оставил е тялото й на леглото в спалнята й и се е опитал да инсценира самоубийство — каза Скот.

— Безспорно — съгласи се Ричард. Но после се намръщи. — Колко е висок Крис Луис? — попита той.

Скот сви рамене.

— Грамаден е. Някъде към метър и деветдесет.

— Нека да пробваме нещо. Чакай малко. — Ричард излезе от стаята и се върна с една линия. Внимателно измери и отбеляза на стената двадесет и пет, петдесет, седемдесет и пет и сто сантиметра от пода. — Ако приемем, че именно Крис Луис е пренесъл Ванджи, според мен тя не би трябвало да се одраска на тази вила. — Той се обърна към Фил: — Сигурен ли си, че рафтът е бил на половин метър от земята?

Фил сви рамене.

— Приблизително.

Чарли кимна в знак на съгласие.

— Добре. Аз съм метър и осемдесет и пет. — Ричард внимателно пъхна едната си ръка под врата на мъртвата, а другата — под коленете й. Вдигна я и отиде до стената. — Вижте докъде стига кракът й. Тя е дребна. Нямаше да бъде одраскан от какъвто и да било предмет на по-малко от седемдесет и пет сантиметра от земята, ако е била пренесена от висок мъж. От друга страна… — Той отиде до Фил. — Ти колко си висок? Към метър и седемдесет и пет?

— Горе-долу.

— Добре. Крис Луис е по-висок от тебе с близо петнадесет сантиметра. Вдигни я и виж докъде ще стигне кракът й, ако я носиш ти.

Неохотно Фил пое тялото и мина покрай стената. Кракът на Ванджи докосна първия белег, който Ричард беше оставил. Фил бързо я върна на масата.

Скот поклати глава.

— Не е достатъчно. Няма как да се прецени точно. Може да се е привел, опитвайки да я държи далеч от тялото си. — Той се обърна към асистента. — Тези дрехи ще ни трябват за веществено доказателство. Съхранявайте ги добре. Направете няколко снимки на драскотината на крака й, на чорапа и на роклята.

После двамата с Ричард се върнаха в кабинета му.

— Ти продължаваш да мислиш за психиатъра, нали? — попита Скот. — Той е някъде към метър и седемдесет.

За миг Ричард се поколеба, но реши да не казва нищо, докато не разговаря с Джим Бъркли и с пациентката, която беше завела дело срещу доктор Хайли за професионална злоупотреба. Той смени темата.

— Как е Кейти?

Скот поклати глава.

— Трудно е да се каже. Тези хулигани сега набеждават за вандалщините си един свой приятел, който катастрофирал с мотоциклета си и починал миналия ноември. Новата им версия е, че поели неговата вина, защото им било мъчно за родителите му, но сега техният свещеник ги убедил, че заради собствените си семейства са длъжни да кажат истината.

Ричард изсумтя.

— Но съдебните заседатели не им се хващат на въдицата, нали?

— Сега са в почивка — каза Скот. — Чуй, без значение колко се мъчиш да ги убедиш в правотата си, винаги ще се намери едно кървящо сърце, което ще се поддаде на някоя сълзлива история. Кейти свърши голяма работа, но решението може да бъде и в двете посоки. Добре. Ще се видим по-късно.

В четири и половина в отговор на обаждането на Ричард позвъни Джим Бъркли.

— Разбрах, че се опитвате да се свържете с мен. — Гласът му беше добре овладян.

— Да — отговори Ричард със съответстващ безстрастен тон. — Трябва да говоря с вас. Можете ли да се отбиете в кабинета ми на път за вкъщи?

— Да — сега гласът на Джим прозвуча някак примирено. — И мисля, че знам за какво искате да поговорим.

53

Едгар Хайли се отдръпна от масата за прегледа, върху която лежеше момичето, и каза:

— Можете да се обличате.

Беше заявила, че е на двадесет, но той беше сигурен, че е на не повече от шестнадесет-седемнадесет.

— Бременна ли…

— Да, скъпа моя. Без всякакво съмнение. От около пет седмици, смятам. Утре сутринта трябва да дойдете отново, за да прекъснем бременността.

— Питах се… мислите ли, че мога да родя бебето, а след това да го дам за осиновяване?

— Съобщихте ли на родителите си?

— Не. Това би ги разстроило ужасно.

— Тогава ви предлагам да отложите майчинството поне с няколко години. Утре в десет часа.

Той излезе от стаята, влезе в кабинета си и потърси телефонния номер на пациентката, която бе избрал вчера.

— Мис Енгълхарт, безпокои ви доктор Хайли. Бих искал да започнем лечението ви. Бъдете така добра да дойдете в болницата утре сутринта в осем и половина. Имайте готовност да останете и през нощта.

54

Докато съдебните заседатели се съвещаваха, Кейти отиде в кафенето на съда. Внимателно избра една малка маса в дъното на помещението и седна с гръб към останалите. Не искаше никой да я безпокои, нито да я забелязва. Усещането, че главата й е олекнала, вече не отминаваше; чувстваше се слаба и немощна, но не и гладна. Мама винаги мислеше, че една чаша чай може да излекува всички болежки на този свят. Спомни си колко нежен и загрижен бе прозвучал гласът й, когато се върна вкъщи след погребението на Джон: „Ще ти направя чаша хубав горещ чай, Кейти.“

Ричард. Мама много щеше да го хареса. Тя винаги бе харесвала едрите мъже. „Баща ти беше дребен и кльощав, но… ах, Кейти, не ти ли се струваше истински мъжага?“

Да, такъв си беше.

Мама щеше да пристигне за Великден. Дотогава оставаше само месец и половина. Щеше да бъде очарована от възможността да се запознае с Ричард.

Иска ми се, нали, мислеше си Кейти, докато отпиваше от чая. И не само защото тази седмица се чувствам толкова самотна.

Беше нещо повече. Много повече. Но този уикенд, докато е в болницата, ще може да подреди мислите си на спокойствие.

Прекара близо час на масичката, докато разсеяно пиеше чая си и прехвърляше в ума си всяка стъпка от заключението си.

Беше ли съумяла да убеди съдебните заседатели, че момчетата Одендол лъжат? Свещеникът. Добро попадение. Той бе признал, че нито едно от момчетата не е ходило на църква, че нито едно от тях никога, по никакъв повод не се е съветвало с него за каквото и да било. Възможно ли беше да го използват, за да подкрепи версията им? „Да — бе отвърнал той, — възможно е.“ Тя бе изтъкнала този факт. Беше убедена, че нещата стоят именно така.

В пет часа се върна в съдебната зала. Точно когато влезе, съдебните заседатели уведомиха съдията, че са готови с присъдата.

Пет минути по-късно говорителят съобщи тяхното решение.

— Робърт Одендол, невинен по всички обвинения. Джонатан Одендол, невинен по всички обвинения.

Не мога да повярвам!

Кейти не знаеше дали не е произнесла тези думи на глас. Изражението на съдията стана сурово и гневно. С рязък тон той освободи съдебните заседатели и каза на обвиняемите да станат.

— Имате голям късмет, по-голям, отколкото се надявам, че ще имате до края на живота си. Сега напуснете моята съдебна зала и ако сте с ума си, никога няма да се явите отново пред мен.

Кейти се изправи. Нямаше значение дали съдията чувстваше, че присъдата е погрешна, истината беше, че тя изгуби това дело. Не успя да се справи достатъчно добре. По-скоро почувства, отколкото видя победоносната усмивка, която й отправи адвокатът на обвиняемите. Огромна, пареща буца бе заседнала в гърлото й и не й позволяваше да преглътне. Всеки миг щеше да избухне в сълзи. Тези двама престъпници щяха да бъдат освободени и да се върнат на улицата в резултат на справедливост, която бе просто оскърбителна. А едно мъртво момче бе заклеймено като престъпник.

Тя прибра записките в куфарчето си. Може би ако цялата седмица не се бе чувствала толкова ужасно, щеше да се представи по-добре. Вероятно ако беше взела мерки за тези кръвоизливи преди една година, вместо да закъснява и да отлага решаването на проблема с този свой детински страх от болници, нямаше и да катастрофира в понеделник вечерта.

— Обвинението, ако обичате, елате при съдията.

Тя вдигна поглед. Съдията й правеше знак да се приближи. Отиде при него. Публиката вече опразваше залата. Тя дочу радостни писъци, когато братята Одендол прегърнаха своите дъвчещи дъвка приятелки без сутиени.

— Ваша светлост — Кейти успя да овладее гласа си.

Съдията се надвеси напред и прошепна:

— Не си позволявай да униваш, Кейти. Ти доказа този случай. След месец-два малките негодници ще бъдат отново тук по други обвинения. И двамата го знаем, но следващия път няма да ти се измъкнат.

Кейти се помъчи да се усмихне.

— Ето от това се страхувам — че ще се върнат. Бог знае какви злини ще извършат, преди да ги притиснем. Все пак благодаря ви, господин съдия.

Тя излезе от съдебната зала и се върна в кабинета си. Морийн я посрещна с поглед, изпълнен с надежда. Кейти поклати глава и видя как на лицето й се изписа съчувствие. Само сви рамене:

— И какво можеше да направиш?

Морийн я последва в кабинета й.

— Господин Майерсън и доктор Каръл имат съвещание. Наредиха никой да не ги безпокои. Но ти, разбира се, можеш да влезеш.

— Не. Сигурна съм, че става въпрос за случая „Луис“, а точно сега не мога да бъда от полза нито на тях, нито на когото и да било друг. Ще наваксам в понеделник.

— Добре, Кейти. Съжалявам за присъдата на Одендол, но се опитай да не я приемаш толкова тежко. Наистина изглеждаш зле. Мислиш ли, че ще можеш да шофираш? Да не ти се вие свят?

— Не, наистина, а освен това не отивам далеч. Ще карам само петнадесет минути и после няма да мръдна до неделя.

Докато вървеше към колата си, Кейти потръпна. По-рано същия следобед температурата се беше вдигнала докъм четири градуса, но сега отново падаше. Влажният въздух проникваше през широките ръкави на червеното й вълнено палто, което я обгръщаше доста свободно, пронизваше тънкия й чорапогащник. Помисли си с копнеж за собствената си стая, за леглото си. Колко щеше да бъде прекрасно, ако можеше сега да се прибере, просто да си легне с грейката и да спи непробудно през целия уикенд.

В приемното отделение на болницата вече бяха получили нейните попълнени формуляри. Служителката беше енергично приветлива.

— Боже мой, госпожо Де Мейо, явно наистина си ви бива. Доктор Хайли ви е дал спалнята от първи апартамент на третия етаж. Все едно, че сте на почивка. Няма и да си помислите, че сте в болница.

— Той спомена нещо подобно — измърмори Кейти. Не възнамеряваше да споделя ужаса си от болници с тази жена.

— Там може и да ви стане малко самотно. На този етаж има само три апартамента, а двата от тях в момента са свободни. Доктор Хайли поръча да ремонтират всекидневната от вашия апартамент. Защо, не зная. Подновяваха я преди по-малко от година. Но, все едно, тя и бездруго няма да ви трябва. Ще бъдете тук до неделя. Ако искате нещо, трябва само да натиснете звънеца. Сестрите от втория етаж се грижат и за пациентките от третия. Те и бездруго са все на Доктор Хайли. Сега ето инвалидната количка. Просто седнете и ние бързо ще ви откараме на третия етаж.

Кейти я погледна смаяно:

— Не искате да кажете, че сега трябва да използвам инвалидна количка, нали?

— Такъв е правилникът в болницата — каза твърдо служителката от приемното.

Джон в инвалидна количка отива на химиотерапия. Тялото му се сгърчва, а тя го наблюдава как умира. Отслабващият му глас, унилият му хумор, когато доближи количката до леглото му: „Сведи се, колеснице моя, дошла да ме отведеш у дома.“ Антисептичната миризма на болница.

Кейти седна в количката и затвори очи. Нямаше вече връщане назад. Санитарката, набита доброволка на средна възраст, я подкара надолу по коридора към асансьора.

— Имате голям късмет, че сте при доктор Хайли — уведоми тя Кейти. — В цялата болница за неговите пациентки се грижат най-добре. Само натискате звънеца и след тридесет секунди сестрата е на ваше разположение. Доктор Хайли е строг. Когато е наоколо, целият персонал трепери, но иначе е добър.

Вече бяха в асансьора. Санитарката натисна копчето.

— Това място е съвсем различно от повечето болници. Другаде много често не искат и да те видят, преди да ти дойде времето да раждаш, а после, щом бебето стане на два-три дена, те изхвърлят. Но не и доктор Хайли. Виждала съм как приема в болницата бременни и им дава легло два месеца преди термина, просто като предпазна мярка. Затова има апартаменти, тъй че пациентките да могат да се почувстват в домашна атмосфера. В единия апартамент на втория етаж е госпожа Олдрич. Тя роди вчера с цезарово сечение и оттогава не е престанала да плаче. Толкова е щастлива. Съпругът й също. Снощи спа на дивана в гостната на апартамента й. Доктор Хайли поощрява това. А, ето го и асансьора.

С тях се качиха още няколко човека. Те се взряха в Кейти с любопитство. Преценявайки по списанията и цветята, които носеха, тя реши, че вероятно са посетители. Чувстваше се странно отделена от тях. В момента, когато станеш пациент, губиш своята самоличност, помисли си тя. Ставаш просто един случай.

Слязоха на третия етаж. Коридорът беше застлан с мокет в убит зелен цвят. Очертани от фини рамки, по стените висяха великолепни репродукции на Моне и Матис. Въпреки опасенията си Кейти се почувства по-спокойна. Санитарката я откара надолу по коридора и зави надясно.

— Вие сте в последния апартамент — възкликна тя. — Малко е отдалечен. Мисля, че днес нямаме други пациентки на този етаж.

— Това ме устройва — измърмори Кейти.

Помисли си за стаята на Джон. Всеки от тях, обладан от желанието да се слее с другия, да се зареди срещу раздялата. Амбулаторни пациенти, които надникват през вратата: „Как е положението днес, съдия? Изглежда по-добре, нали, госпожо Де Мейо?“ И тя, приела лъжата: „Наистина.“ Отивайте си, оставете ни. Имаме толкова малко време!

— Нямам нищо против да бъда сама на етажа — повтори тя.

Санитарката я отведе в спалнята. Стените бяха с цвят на слонова кост, килимът — в същия мек зелен тон като онзи в коридора. Мебелировката беше в бяло. Пъстри завеси в преливащи се нюанси на зелено и слонова кост се съчетаваха с покривката на леглото.

— О, много е хубаво! — възкликна Кейти.

Санитарката изглеждаше доволна.

— Бях сигурна, че ще ви хареса. Сестрата ще дойде след няколко минути. Защо просто не оставите нещата си и не се разположите удобно?

После си тръгна. С известна несигурност Кейти се съблече, сложи си нощница и топъл халат. Остави тоалетните си принадлежности в шкафчето в банята и окачи дрехите си във вградения гардероб. Какво, за бога, щеше да прави през цялата безкрайна вечер, която я очакваше? Снощи по това време се обличаше, за да отиде на събирането у Моли. А когато пристигна, Ричард я очакваше.

Усети, че се олюлява. Инстинктивно се пресегна към шкафа и се вкопчи в него. Виенето на свят премина. Може би беше просто от бързането, като реакция след делото в съда и… хайде да не се лъжем, помисли си тя — от притеснение.

Намираше се в болница. Колкото и да се опитваше да изтласка тази мисъл от съзнанието си, тя беше в болница и толкова. Невероятно, но съвсем по детински не можеше да преодолее страха си. Баща й, после Джон. Двамата мъже, които обичаше повече от всичко на света, бяха отишли в болница, където ги бе застигнала смъртта. Независимо че се опитваше да разсъждава логично и разумно, тя не можеше да се освободи от ужасното чувство за паника. Е, може би това пребиваване в болницата щеше да й помогне да го преодолее. Случилото се в понеделник вечерта не беше само за лошо. Стаята имаше четири врати — за дрешника, за банята, към коридора… а онази там трябваше да води към хола. Кейти я отвори и надникна в другата стая. Както й беше казала сестрата в приемното, вътре всичко беше разбутано. Мебелите бяха събрани в средата и покрити, за да не се цапат от боята. Тя светна лампата. Без съмнение доктор Хайли беше перфекционист. Доколкото можеше да види, стените си бяха съвсем наред. Нищо чудно, че цените в болницата бяха скандално високи.

Тя сви рамене, угаси лампата, затвори вратата и отиде до прозореца. Сградата на болницата беше П-образна и двете крила зад главната секция бяха успоредни едно на друго.

В понеделник вечерта тя беше в другия край, точно отсреща. Колите на посетителите започваха да изпълват паркинга. Къде беше онова място, което беше сънувала? Разбира се… ей там, встрани, точно под последния стълб, където сега беше паркирана някаква кола… черна кола. Точно каквато виждаше в съня си. И онези спици… как само блестяха на светлината!

— Как се чувствате, госпожо Де Мейо?

Тя се обърна. В стаята беше влязъл доктор Хайли. До него се суетеше млада медицинска сестра.

— Ох, стреснахте ме! Добре съм, докторе.

— Аз почуках, но вие не ме чухте. — Гласът му беше нежно укорителен. Приближи се до прозореца и дръпна завесата. — Каквото и да правим, от тези прозорци винаги духа — поясни той. — Не искаме да настинете. Моля, седнете на леглото и ми позволете да премеря кръвното ви налягане. Ще ни бъдат необходими и някои кръвни проби.

Сестрата го последва. Кейти забеляза, че ръцете й треперят. Тя очевидно изпитваше страхопочитание към доктор Хайли. Той уви маншета на апарата за кръвното над лакътя й. Внезапно й се зави свят, от което доби усещането, че стените на стаята се накланят назад. Вкопчи се в матрака.

— Зле ли ви е, госпожо Де Мейо? — Гласът на лекаря беше ласкав.

— Не, всъщност не. Само за момент ми призля.

Той започна да помпа.

— Сестра Ренджи, ако обичате, студена влажна кърпа за челото на госпожа Де Мейо — нареди той.

Сестрата покорно се втурна към банята. Лекарят гледаше съсредоточено какво отчита апаратът.

— Малко ниско. Някакви проблеми?

— Да. — Гласът й звучеше като чужд или с някакво странно ехо. — Отново имам менструация. От сряда е ужасно обилна.

— Не съм изненадан. Откровено казано, ако не се бяхте решили на това постъпване в болницата, сигурен съм, че много скоро щяхте да бъдете принудена да се подложите на операция по спешност.

Сестрата излезе от банята с прилежно сгъната кърпа в ръце. Беше прехапала долната си устна, за да не трепери. Кейти усети прилив на съчувствие към нея. Нито искаше, нито се нуждаеше от студен компрес на челото, но се отпусна назад върху възглавницата. Сестрата й сложи компреса. Кърпата беше подгизнала и Кейти почувства как вадички ледена вода започнаха да се стичат по страните й. Устоя на импулса да ги избърше с ръка. Докторът щеше да забележи, а Кейти не искаше да смъмрят сестрата.

Внезапно й хрумна нещо смешно, което я развесели. Представи си как казва на Ричард: „И това бедно, уплашено момиче буквално ме удави. Вероятно ще развия хроничен бурсит на веждите.“

Ричард. Трябваше да му каже, че ще идва тук. Искаше й се сега да бъде до нея.

Доктор Хайли държеше спринцовка. Тя затвори очи, докато той изтегляше кръв от вената на дясната й ръка. После видя как сложи пълните епруветки на таблата, която му поднесе сестрата.

— Искам да бъдат обработени незабавно — каза той рязко.

— Добре, докторе.

Сестрата бързо излезе от стаята, очевидно доволна, че се е отървала.

Доктор Хайли въздъхна.

— Опасявам се, че тази притеснителна млада жена е дежурна през нощта. Но съм сигурен, че няма да се нуждаете от нещо специално. Свършихте ли хапчетата, които ви дадох?

Кейти си спомни, че не бе взела хапчето в три часа, а сега вече минаваше шест.

— Страхувам се, че пропуснах едно днес следобед — каза тя с извинение в гласа. — Бях в съда и освен за делото не бях в състояние да мисля за нищо друго. Тъй че май съм закъсняла за последното.

— Хапчетата у вас ли са?

— Да, в ръчната ми чанта.

Кейти погледна към тоалетната масичка.

— Не ставайте. Ще ви я подам.

Кейти пое чантата, отвори ципа, бръкна вътре и извади малкото шишенце. В него имаше само две хапчета. На нощното шкафче беше оставен поднос с чаша и гарафа студена вода. Доктор Хайли напълни чашата и й я подаде.

— Вземете и двете — каза той.

— И двете?

— Да, да. Те са доста леки и ми се искаше да ги бяхте свършили преди шест.

Тя пое чашата от ръката му, а той пусна празното шишенце в джоба си.

Кейти послушно глътна двете хапчета, чувствайки погледа му върху лицето си. Стоманените рамки на очилата проблясваха на светлината на лампата. Този блясък. Проблясващите спици на колата.

Когато Кейти остави чашата на нощното шкафче, върху стъклото имаше червено петънце. Докторът го забеляза, посегна към ръката й и внимателно разгледа пръста й. Превръзката отново бе подгизнала.

— Какво е това? — попита той.

— О, нищо. Просто се порязах на лист хартия, но раничката сигурно е дълбока. Продължава да кърви.

— Разбирам. — Той се изправи. — Наредих да ви донесат приспивателно. Моля ви, вземете го веднага щом сестрата ви го донесе.

— Докторе, съжалявам, но предпочитам да не взимам приспивателни. Изглежда, при мен те предизвикват свръхреакция.

Искаше гласът й да прозвучи енергично, но отговорът й излезе някак вял и ленив.

— Опасявам се, че държа на хапчето, госпожо Де Мейо, особено във вашия случай, тъй като без него най-вероятно ще прекарате безсънна и неспокойна нощ. Искам утре сутринта да сте добре отпочинала. О, ето вечерята ви.

Кейти проследи с поглед една слаба жена на шейсетина години, която влезе в стаята с поднос в ръце, като напрегнато поглеждаше доктора. Всички се вцепеняват от страх в негово присъствие, помисли си тя. За разлика от обичайните пластмасови или метални болнични подноси, този беше направен от бяла ракита и имаше странично кошче, в което беше сложен вечерният вестник. Порцеланът беше фин, а сребърните прибори — елегантно гравирани. В изящна ваза беше поставена единствена роза. Агнешките котлети се пазеха горещи под сребърен похлупак, поставен върху чинията. Менюто се допълваше от салата от ругола, бульон със ситно нарязани зеленчуци, дребни, още топли бисквити, чай и плодов сок. Санитарката понечи да си тръгне.

— Чакай! — нареди доктор Хайли и се обърна към Кейти. — Както сама ще се убедите, на всички мои пациентки се сервира храна, която успешно може да се сравни с менюто на първокласен ресторант. Смятам, че едно от най-големите разхищения по болниците са тоновете столова храна, която се хвърля ежедневно, докато семействата на пациентките им носят храна от къщи. — Той се намръщи. — Аз обаче бих предпочел да не вечеряте. Започнах да вярвам, че колкото по-дълго една пациентка гладува преди операция, толкова по-малко вероятно е да изпитва дискомфорт след нея.

— Аз изобщо не съм гладна — каза Кейти.

— Добре. — Той кимна на санитарката. Тя взе подноса и побърза да напусне стаята.

— Сега ще ви оставя — каза доктор Хайли. — Вземете си приспивателното.

Тя кимна уклончиво. На вратата той се спря.

— О, съжалявам, но телефонът ви очевидно не работи. Техникът ще се погрижи за него утре сутринта. Очаквате ли някой да ви се обади тази вечер? Или може би ще имате посетител?

— Не. Никакви обаждания или посещения. Сестра ми е единственият човек, който знае, че съм тук, и тази вечер е на опера.

Той се усмихна.

— Разбирам. Е, лека нощ, госпожо Де Мейо, и, моля ви, отпуснете се. Можете да ми имате доверие.

— Убедена съм, че е така.

Той си тръгна. Тя се отпусна на възглавницата и затвори очи. Плаваше нанякъде, тялото й се носеше по течението като, като…

— Госпожо Де Мейо — младият глас беше извинителен.

Кейти отвори очи.

— О, май съм задрямала.

Беше сестра Ренджи. Носеше поднос, върху който имаше хапче и малка картонена чашка с вода.

— Трябва да го глътнете сега. Това е приспивателното, което доктор Хайли ви предписа. Той каза да остана при вас и да се убедя, че сте го глътнали. — Дори и в отсъствието на доктор Хайли, момичето изглеждаше напрегнато. — Пациентките винаги се ядосват, когато се налага да ги будим заради приспивателното, но такава е практиката в болницата.

— О-о! — Кейти се пресегна за хапчето, сложи го в устата си и отпи вода от своята гарафа.

— Искате ли вече да си лягате? Ще ви оправя леглото.

Кейти осъзна, че беше задрямала върху застлано легло. Тя кимна, стана и отиде в банята. Там извади приспивателното изпод езика си. Част от него вече се беше разтворила, но тя успя да го изплюе. В никакъв случай, помисли си тя. По-добре да стоя будна цяла нощ, отколкото да имам кошмари. Плисна с вода лицето си, изми си зъбите и се върна в спалнята. Чувстваше се толкова замаяна, толкова отпаднала.

Сестрата й помогна да си легне.

— Наистина сте изморена, нали? Ето сега ще ви завия и съм убедена, че ще спите добре. Ако имате нужда от мен, просто натиснете звънеца.

— Благодаря ви. — Главата й тежеше невъобразимо. Очите й просто се слепваха.

Сестра Ренджи отиде до прозореца и спусна транспаранта.

— Пак заваля сняг, но ще премине в дъжд. Ужасна нощ, да си само в леглото.

— Моля ви, дръпнете завесите и вдигнете прозореца два-три пръста. Обичам в спалнята ми да има свеж въздух.

— Разбира се. Да ви угася ли лампата, госпожо Де Мейо?

— Да, моля. — Искаше само да спи.

— Лека нощ, госпожо Де Мейо.

— Лека нощ. О, колко е часът, моля?

— Едва осем.

— Благодаря ви.

Сестрата излезе от стаята. Кейти затвори очи. Минутите минаваха. Дишането й стана равномерно. В осем и половина тя не долови тихото изщракване, когато някой натисна дръжката на вратата към хола.

55

Гъртруд и Гейна Крупшак се трудеха над печеното, което беше приготвила Гейна. Гъртруд с благодарност се поддаде на увещанията й да си вземе втора порция, а после и голямо парче домашен шоколадов кейк.

— Аз обикновено не ям много — извини се тя, — но не съм сложила хапка в устата си, откакто намерихме тялото на горката Една.

Гейна кимна с печално изражение. Съпругът й взе чашата си с кафе и чинията с десерта.

— Играят „Никс“ — обяви той. — Смятам да гледам.

Резкият му тон не беше неучтив. Той се настани във всекидневната и включи телевизора.

Гейна въздъхна.

— „Никс“… „Метс“… „Джайънтс“… Сезон след сезон. Но от друга страна поне си е тук. Хвърлям поглед към другата стая и ето ти го. Или като си идвам от бинго, зная, че няма да се прибера в празен дом като горката Една.

— Така си е. — Гъртруд си помисли за собствения си самотен дом, но после се сети за най-голямата си внучка: „Бабче, защо не дойдеш на вечеря?“ или „Бабче, ще си бъдеш ли у дома в неделя? Смятаме да наминем да те видим.“ Можеше и да бъде много по-зле.

— Май трябва да отидем и да погледнем апартамента на Една — каза Гейна. — Ти не се притеснявай… искам да кажа, пийни си още кафе или си вземи друго парче кейк.

— А, не, не. Да тръгваме. Неприятно ми е някак, ама няма как.

— Ще взема ключа.

Избързаха през двора. Още преди да станат от масата, отново заваля сняг, примесен с дъжд. Гейна зарови брадичка в яката на палтото си. Мислеше си за чудесното палто на Една — имитация на леопардова кожа. Може би тази нощ щеше да го отнесе у дома. Беше си нейно.

В апартамента двете жени се смълчаха. Прахът, който използваха детективите, за да снемат отпечатъците от пръсти, още личеше по повърхността на масите и дръжките на вратите. Несъзнателно и двете се втренчиха в мястото, където бе лежало сгърченото тяло на Една.

— По радиатора още има кръв — промърмори Гейна. — Гюс сигурно ще го пребоядиса.

Да, помисли си Гъртруд. Да се превъзмогне този кошмар. Знаеше вкуса на внучката си. Освен велуреното канапе на Нан страшно щяха да й харесат и високите кресла със странични облегалки и крака от махагон. Едното от тях всъщност беше люлеещ се стол. Спомни си как Една й бе разказвала, че в детството й креслата били покрити със синьо кадифе и изящна дамаска на листа. Тя ги претапицирала доста евтино, а после непрестанно въздишала: „Никога вече няма да бъдат същите.“

Ако Нан плати за нова тапицерия от кадифе, щяха да станат прекрасни. И тази гравирана маса в стил Чипъндейл. Олтмън имаше същите в галерията за репродукции. И струваха цяло състояние. Разбира се, тази бе доста повредена, но съпругът на Нан можеше да реставрира всичко. О, Една, помисли си Гъртруд, ти беше по-умна от всички нас. Ти знаеше стойността на нещата.

Гейна беше отишла в дрешника и сега сваляше от закачалката палтото от изкуствена леопардова кожа.

— Една ми го беше дала на заем миналата година — каза тя. — Щяхме да ходим с Гюс на едно увеселение. Страшно ми харесва.

Не им отне много време да си поделят останалите вещи в апартамента. Гейна не прояви особен интерес към мебелите; онова, което не желаеше за себе си Гъртруд, оставаше за Армията на спасението; но Гейна остана очарована, когато Гъртруд й предложи да вземе сребърните прибори и порцелановия сервиз. Решиха, че дрехите на Една също ще останат за Армията на спасението. И двете бяха по-високи и по-слаби от нея.

— Ами… май че това е всичко — въздъхна Гейна. — С изключение на бижутата. Но полицията скоро ще ни ги върне. Ти взимаш пръстена, на мен тя остави брошката.

Бижутата. Една ги държеше в чекмеджето на нощното си шкафче. Гъртруд си спомни за вторник вечерта. Това беше чекмеджето, което беше понечил да отвори доктор Хайли.

— Сега си помислих — каза тя, — че изобщо не сме поглеждали там. Нека се убедим, че не сме забравили нищо.

Тя отвори чекмеджето. Знаеше, че полицията бе прибрала кутийката с бижутата. Но дълбокото чекмедже не беше празно. В него лежеше стара, износена мокасина.

— О, за бога — въздъхна Гейна. — Кажи ми сега защо Една си е държала в шкафчето това нещо?

Тя извади обувката и започна да я оглежда на светлината. Беше в доста лошо състояние — токът бе изтрит, а белите петънца отстрани говореха, че е стояла в снега.

— Това е! — извика Гъртруд. — Точно това ме обърка.

Пред смаяния поглед на Гейна тя се опита да обясни.

— Госпожа Де Мейо ме попита дали Една не викала на някой от двамата доктори Прекрасния принц. Ето кое ме обърка. Разбира се, че нямаше такова нещо, но Една ми разказа за ужасните вехти мокасини, с които госпожа Луис била обута винаги, когато идвала на преглед. Даже ми ги показа преди една-две седмици, когато госпожа Луис си тръгваше. Една ми каза, че постоянно я занасяла заради тях. Лявата й обувка била доста широка и непрекъснато й се изхлузвала. Една често се шегувала с нея, като я питала, да не би да очаква Прекрасния принц да намери сребърната й пантофка.

— Но Прекрасния принц не беше любимият на Пепеляшка — запротестира Гейна. — Той беше от приказката за Спящата красавица.

— Точно за това говоря. Казах на Една, че е объркала приказките. Тя само се засмя и отвърна, че госпожа Луис й казала същото, но тя знаела приказката така още от майка си и така си й харесвала.

Гъртруд се замисли.

— Госпожа Де Мейо беше много разтревожена, когато ме питаше за тези подмятания за Прекрасния принц. А в сряда вечерта… чудя се дали е възможно доктор Хайли да е търсил в това чекмедже именно обувката на госпожа Луис? Възможно ли е? Знаеш ли, почти съм склонна да отида в кабинета на госпожа Де Мейо и да поговоря с нея. Или поне да й оставя бележка. Някак си чувствам, че не трябва да чакам до понеделник.

Гейна се сети за Гюс. Той нямаше да откъсне поглед от телевизора почти до полунощ. Отново бе обладана от неутолимата си жажда за вълнуващи преживявания. Никога не бе ходила в прокуратурата.

— Госпожа Де Мейо ме попита дали Една не пазела някаква стара обувка на майка си от сантименталност — каза тя. — Обзалагам се, че е имала предвид точно тази износена мокасина. Слушай какво — ще те закарам дотам и ще дойда с теб. Гюс няма да усети, че не съм си вкъщи.

56

Джим Бъркли спря колата си на паркинга пред сградата на съда и влезе в главното фоайе. От упътването разбра, че кабинетът на съдебния лекар се намира на втория етаж в старото крило на сградата. Спомни си изражението на Ричард Каръл предната вечер, когато видя бебето. От обзелите го гняв и негодувание му се прииска да каже: „Добре де, бебето не прилича на нас. И какво от това?“ Но щеше да бъде глупаво. По-лошо — щеше да бъде безполезно.

След като няколко пъти се обърка в този лабиринт от коридори, той все пак успя да намери кабинета на Ричард. На бюрото на секретарката нямаше никой, но вратата на Ричард беше отворена и той веднага излезе отвътре, когато чу да се затваря вратата на приемната.

— Джим, радвам се, че намина.

Очевидно иска да покаже, че е приятелски настроен, помисли си Джим. Опитва се да представи това като случайна среща. Собственият му поздрав беше сдържан и предпазлив. Влязоха вътре. Ричард го наблюдаваше. Джим отвръщаше на погледа му с невъзмутимо безразличие. От снощното шеговито настроение нямаше и помен.

Ричард явно прие посланието. Поведението му стана делово. Джим се напрегна.

— Джим, ние разследваме смъртта на Ванджи Луис. Тя беше пациент в клиниката „Уестлейк“. Там роди и жена ти.

Джим кимна.

Ричард очевидно подбираше внимателно думите си.

— Притесняват ни някои проблеми, за които си даваме сметка, че остават извън сферата на нашето разследване. Сега бих искал да ти задам няколко въпроса… и ти се заклевам, че отговорите ти ще останат между стените на тази стая. Но ти можеш да ни помогнеш страшно много.

— Ако ти призная, че Мариан е осиновена. Това ли е?

— Да.

Гневът на Джим се изпари. Той си помисли за Мариан. Каквато и да бе цената, това дете си заслужаваше.

— Не, не е осиновена. Аз присъствах на раждането й. Записах го на филмова лента. Има малък родилен белег на левия палец. Вижда се на кадрите.

— Доста необичайно е на двама родители с кафяви очи да се роди зеленооко дете — каза сухо Ричард. Замълча за момент и после попита: — Ти ли си бащата на детето?

Джим бе забил поглед в ръцете си.

— Имаш предвид дали е възможно Лиз да е имала връзка с друг? Не. Бих заложил живота си и душата си за това.

— В такъв случай какво ще кажеш за изкуствено осеменяване? — попита Ричард. — Доктор Хайли е експерт по въпросите на оплождането.

— Двамата с Лиз сме обсъждали тази възможност — каза Джим. — Отхвърлихме я още преди години.

— Може ли Лиз да е променила решението си и да не ти е казала? Вече не е толкова необичайно. По този метод всяка година в Съединените щати се раждат около петнадесет хиляди бебета.

Джим бръкна в джоба си и извади портфейла си. Отвори го и показа на Ричард две снимки на тях двамата с Лиз и бебето. На първата Мариан беше още съвсем бебе — очичките й бяха почти затворени. Втората беше скорошна. Контрастът между цвета на кожата и очите на родителите и детето беше безспорен. Джим каза:

— Годината преди Лиз да забременее, ние разбрахме, че за нас е почти невъзможно да си осиновим дете. Двамата с Лиз тогава обсъдихме възможността за изкуствено осеменяване. И двамата решихме, че сме против, но аз бях по-категоричен от нея. Когато се роди Мариан имаше светлокестенява коса и сини очи. Много бебета след раждането си най-напред имат сини очи, а после цветът им се изменя и става като на родителите им. В този смисъл едва през последните няколко месеца пролича, че има нещо съмнително. Не че това ме интересува. За нас детето е всичко. — Той погледна Ричард. — Жена ми дори няма да си помисли да излъже. Тя е най-честният човек, когото познавам. Миналия месец реших да й помогна. Казах й, че не съм бил прав за изкуственото оплождане, че мога да разбера защо хората биха прибегнали до него.

— И тя? — попита Ричард.

— Знаеше какво имах предвид, разбира се. Каза, че ако съм смятал, че можела да вземе подобно решение, без да ми каже, изобщо не съм разбирал нашите взаимоотношения. Аз й се извиних, заклех се, че не съм имал това предвид, как ли не се опитвах да я убедя. Накрая тя ми повярва. — Той се взря в снимката. — Но, разбира се, аз бях убеден, че лъже.

— Или пък просто не е наясно какво й е сторил Хайли — каза Ричард сухо.

57

Дани Дука се носеше на зигзаг по Трето Авеню към Петдесет и пета и Второ, където беше паркирал колата. Жената се сбогува с портфейла си точно когато той се качи на ескалатора. Чу виковете й: „Този мъж, ей този тъмнокосият… току-що ме ограби.“

Той успя да се шмугне между стената от жени на партера на „Алегзандърс“, но онази кучка от ескалатора се втурна след него към вратата, като го сочеше и крещеше. Охраната вероятно щеше да го преследва.

Само да се добере до колата си. Не можеше да се отърве от портфейла. Беше натъпкан със стотачки. Беше ги мярнал и се нуждаеше от едно питие.

Беше добра идея да отиде в отделението за кожени палта на „Алегзандърс“. Жените там ходеха с пари в брой. Твърде много време беше необходимо, за да се осребри някой чек или кредитна карта. Установи го още като гимназист, докато работеше там.

Тази вечер беше навлякъл престилка, с която изглеждаше като момче от склада. Никой не му обърна внимание. Жената имаше от ония големите плоски ръчни чанти без цип. Държеше я само за едната дръжка, докато ровеше из закачалката с палтата. Беше му съвсем лесно да й грабне портфейла.

Дали го преследваха? Не смееше да погледне назад.

Щеше да привлече вниманието върху себе си. По-добре да се движи в сянката на сградите. Всички бързаха. Беше така противно студено. Вече можеше да си разреши едно питие… много питиета.

Само след минута щеше да се качи в колата. Нямаше повече да бъде човекът, който търчи по улицата.

Щеше да изчезне с колата по моста на Петдесет и девета и да се прибере у дома в Джаксън Хайтс. Щеше да си вземе пиене. Полагаше му се.

Погледна назад. Никой не тичаше. Нямаше полицаи. Миналата вечер беше толкова скапана. Портиерът за малко да го спипа, когато се вмъкна в колата на доктора. И какво получи за риска? В чантата изобщо нямаше наркотици. Някаква папка с медицинска документация, изцапано преспапие и една стара обувка, за бога!

После пък чантата, която дръпна от оная старица. Една кирлива десетачка. Едва успя да се снабди с достатъчно дрога, че да изкара деня. Сега двете чанти бяха на задната седалка. Ще трябва да се отърве от тях.

Вече беше при колата. Отвори вратата и се вмъкна вътре. Никога, никога, колкото и да я закъса, нямаше да се раздели с колата. Ченгетата не очакват да духнеш с кола. Мернат ли те веднъж, почват да проверяват спирките на метрото.

Той завъртя ключа и запали мотора. Още преди да е видял въртящата се проблясваща светлина, чу как полицейската кола профуча в погрешна посока нагоре по пряката. Опита се да подкара, но дежурната кола му отряза пътя. Едно ченге с пистолет в ръка изскочи от колата. Пръстът му беше на спусъка. Предните фарове заслепяваха Дани.

Ченгето отвори рязко вратата му, надникна вътре и измъкна ключа от таблото.

— Е, Дани, момчето ми — каза той. — Значи още не си се показал, а? Поне не научи ли някой нов номер? Хайде, излизай, да те вземат дяволите, дръж си шибаните ръце така, че да мога да ги виждам, за да ти сложа белезници и да ти прочета проклетите права. И какво… значи загуби за трети път? Можеш да се обзаложиш десет към петнадесет, че ще ни провърви на съдия.

58

Самолетът кръжеше над Нюарк. Приземяването не протичаше съвсем гладко. Крис погледна Джоун. Тя стискаше силно ръката му, но той знаеше, че това няма нищо общо с полета. Джоун не изпитваше абсолютно никакъв страх от въздуха. Беше я чувал да спори с хора, които мразят да летят: „Чисто статистически, вие сте в много по-голяма безопасност в самолет, отколкото в кола, влак, мотоциклет или във ваната си.“

Лицето й беше спокойно. Когато сервираха коктейли, тя настоя да си вземат по едно питие. И двамата не пожелаха да вечерят, но пиха кафе. Лицето й излъчваше сериозност, но в същото време и спокойствие.

— Крис — беше казала тя, — мога да понесе всичко друго, само не и мисълта, че Ванджи се самоуби заради мен. Не се притеснявай, че можеш да ме въвлечеш в тази история. Кажи ми истината. Не скривай нищо.

Джоун. Ако някога успееха да преодолеят всичко това, щяха да заживеят добре заедно. Тя беше истинска жена. Той все още не я познаваше добре. До този момент дори не бе разбрал дали може да й се довери дотолкова, че да й каже истината. Може би от старанието му да избягва споровете твърде много бе свикнал да щади Ванджи. Той все още не познаваше себе си, какво остава за Джоун.

Кацането не мина гладко. Когато самолетът се приземи с трус, няколко пътници ахнаха уплашено. Крис знаеше, че пилотът се е справил добре. Но имаше страхотен вятър и ако скоро не утихнеше, вероятно щяха да затворят летището.

Джоун се усмихна.

— Сигурно ни е приземила стюардесата.

Това си беше стара закачка между колегите.

— Или си е направила поне няколко кръгчета.

Докато самолетът се придвижваше към изхода на терминала, двамата мълчаха. Посрещачите трябваше да чакат от другата страна на портала, след охраната по безопасността, но Крис не се изненада, когато видя двамата детективи, които бяха дошли у тях веднага след като беше намерил Ванджи мъртва.

— Капитан Луис, госпожица Мур.

— Да.

— Моля да ни придружите — тонът на Ед беше официален. — Мой дълг е да ви съобщя, че сте заподозрян в убийството на съпругата си, Ванджи Луис, както и в още няколко евентуални предумишлени убийства. Всичко, което кажете, може да бъде използвано срещу вас в съда. Не сте длъжен да отговаряте на каквито и да е въпроси. Ваше право е да се обърнете към адвокат.

Джоун отговори вместо него:

— Той не се нуждае от адвокат. И ще ви каже всичко, което знае.

59

Моли се настани удобно на мястото си, докато оркестърът свиреше първите няколко такта от „Отело“. Бил обожаваше операта. На нея просто й харесваше. Вероятно отчасти това беше причината да не може да се отпусне. Бил вече бе напълно погълнат от музиката, изражението му беше ведро и вглъбено. Тя се огледа наоколо. „Метрополитен“ беше както обикновено препълнена. Местата им бяха чудесни. И как не. Бил плати за тях седемдесет долара. Светлинките в полилеите над публиката запремигваха, проблеснаха и после залата постепенно потъна в сребрист мрак.

Трябваше да бъде по-настоятелна и да отиде да види Кейти в болницата тази вечер. Бил не разбираше, не можеше да разбере страха на Кейти от болници. Нищо чудно. Тя се срамуваше да говори за това. Ужасното бе, че основание за страх имаше. На татко не му бе оказана навременна помощ. Старецът, който лежеше на съседното легло, им бе казал това. Дори Бил признаваше, че в болниците стават много грешки.

Изведнъж се стресна от аплодисментите, които съпроводиха слизането на Пласидо Доминго от кораба. До този момент не бе чула нищо от операта. Бил я погледна за миг и тя се опита да му покаже, че представлението й доставя истинска наслада. След края на първо действие ще позвъни на Кейти. Това ще я успокои до известна степен. Просто да чуе гласа й, да се увери, че всичко е наред. Моли се закле, че утре рано сутринта ще отиде в болницата и ще види Кейти преди операцията. Първо действие й се стори безкрайно. Никога не бе предполагала, че е толкова дълго. Най-накрая дойде антрактът. Моли нетърпеливо отказа на Бил, когато той й предложи чаша шампанско на бара във фоайето, и забърза към най-близкия телефон. Припряно набра номера и пусна необходимите монети.

Няколко минути по-късно, с пребледнели устни, Моли се върна при Бил. Почти хлипаше, когато сграбчи ръката му.

— Нещо не е наред. Нещо не е наред… Звъннах в болницата. Не искаха да ме свържат със стаята на Кейти. Обясниха ми, че лекарят забранил всякакви разговори по телефона. Обадих се на регистратурата и настоях сестрата, някакво младо момиче, да провери как е Кейти. Когато се върна, беше изпаднала в истерия. Кейти не била в стаята си. Нямало я никъде.

60

Той излезе от стаята на Кейти. По лицето му премина усмивка на задоволство. Всичко се нареждаше много добре. Хапчетата започваха да оказват своето въздействие. Вече имаше кръвотечение. Порязаният й пръст доказа, че желаният резултат е налице — сега кръвта й не се съсирваше.

Слезе на втория етаж и се отби при мис Олдрич. Бебето лежеше в детско креватче до леглото й. В стаята беше и съпругът й. Усмихна се сдържано на родителите и после се надвеси над детето.

— Красив екземпляр наистина — обяви той. — Мисля, че няма да се наложи да го връщаме.

Знаеше, че шегите му са жестоки, но понякога имаше нужда именно от такова поведение. Тези хора бяха важни, изключително важни. Делано Олдрич можеше да влее хиляди долари в „Уестлейк“ под формата на фондове за изследователска дейност. Нови експерименти. Можеше да работи в лабораторията с животни, да опише постиженията си. По-късно, когато официално започнеше да провежда операциите върху жени, всичките експерименти, които бе правил през тия години, щяха неминуемо да му донесат успех. Отсрочената слава не означаваше непременно непостигната слава.

Делано Олдрич съсредоточено изучаваше своя син. На лицето му бе изписано възхищение и обожание.

— Докторе, все още не можем да повярваме. Явно всички са грешили.

Притеснението бе основният й проблем. Фукито бе забелязал това. Мускулна дистрофия в рода по бащина линия. Тя знаеше, че може да я предаде и на детето си. Както и няколко фиброидни кисти в матката й. Той се бе погрижил за кистите и тя бе забременяла. После бе изследвал ранна проба от околоплодната течност и я бе успокоил по въпроса за мускулната дистрофия.

И все пак тя беше силно емоционална, почти свръхактивна личност. Преди десет години бе преживяла две преждевременни раждания. Той я бе поставил на легло два месеца преди термина. И резултатът бе очевиден.

— Ще се отбия утре сутринта.

Тези хора щяха ревностно да го защитават като свидетели, ако възникнеха някакви подозрения относно смъртта на Кейти де Мейо.

Но такива не трябваше да има. Падането на кръвното налягане беше отразено в болничната документация. Операцията по спешност щеше да се проведе в присъствието на най-добрите сестри в болницата. Дори възнамеряваше да покани хирурга от спешното отделение да му асистира. Тази вечер на смяна бе Молой. Беше добър, най-добрият. Молой щеше да каже на семейството и в службата на Кейти, че е било невъзможно да спрат кръвотечението, а през време на операцията доктор Хайли е оглавявал екип, направил всичко възможно да спаси живота й.

След като излезе от стаята на семейство Олдрич, той отиде при сестра Ренджи. Внимателно бе подправил разписанието така, че на смяна да бъде именно тя. Някоя по-опитна сестра щеше да проверява Кейти на всеки десет минути. Ренджи не беше толкова съобразителна.

— Сестра Ренджи.

— Докторе. — Тя стана припряно и от притеснение не знаеше къде да си дене ръцете.

— Доста съм загрижен за мисис Де Мейо. Кръвното й налягане е в долната допустима граница, но подозирам, че вагиналното й кръвотечение е било по-сериозно, отколкото тя предполага. Излизам да вечерям, после ще се върна. Дотогава докладът за кръвния анализ от лабораторията трябва да бъде готов. Не исках да я притеснявам — тя има вроден страх от болници, — но няма да се учудя, ако тази вечер ни се наложи да я оперираме. Ще преценя как да процедираме, когато се върна след около час. Убедих я да не вечеря днес. Ако поиска някаква твърда храна, не й давайте.

— Добре, докторе.

— Занесете на мисис Де Мейо приспивателното и по никакъв начин не допускайте да разбере, че може да се наложи спешна оперативна намеса. Разбрахте ли ме добре?

— Да, докторе.

— Отлично.

Съвсем преднамерено той разговаря с няколко човека в главното фоайе. Беше решил да вечеря в ресторанта, който се намираше точно до болницата. Не беше лош. Човек можеше да си вземе една съвсем сносна пържола, а и той искаше после да може да се представи за съвестен лекар. „Притеснявах се за госпожа Де Мейо. Дори не си отидох вкъщи, а вечерях в съседния ресторант и незабавно се върнах в болницата, за да проверя как е. Слава богу, че го направих. Поне се опитахме.“

И още нещо важно. Дори и в мрачна нощ като тази нямаше нищо необичайно да отиде пеша до ресторанта. По този начин никой нямаше да бъде напълно сигурен колко време е отсъствал.

Защото докато чакаше да му сервират кафето, той щеше да предприеме последната необходима стъпка. Беше оставил Кейти в седем и пет. В осем без петнадесет беше в ресторанта. В осем часа на Кейти щеше да бъде дадено приспивателно. При това много силно. Благодарение на отслабналия й организъм хапчето щеше да й подейства незабавно.

В осем и половина той можеше съвсем безопасно да се качи по аварийното стълбище на третия етаж, да влезе в хола на апартамента й, да се увери, че е заспала, и да й бие инжекция хепарин, мощен антикоагулант, който в съчетание с хапчетата щеше да срине кръвното налягане и хемоглобина й.

Щеше да се върне тук, да си допие кафето, да си плати сметката и тогава да се появи отново в болницата. Щеше да извика сестра Ренджи да го придружи до стаята на Кейти, за да провери състоянието й. Десет минути по-късно Кейти щеше да бъде в операционната.

Толкова го беше улеснила с това, че нямаше да има посетители тази вечер. Разбира се, беше се подготвил и за такава възможност. Възнамеряваше да сложи хепарина във физиологичния разтвор, който щяха да й преливат по време на операцията. Това щеше да бъде също толкова резултатно, но по-рисковано.

Пържолата беше хубава. Странно колко огладняваше в моменти като този. Би предпочел да изчака края и тогава да яде, но му беше почти невъзможно. Докато се свържат със сестрата на Кейти, щеше отдавна да е минало полунощ, тъй като тя беше на опера. Щеше да я изчака в болницата, за да я утеши. По-късно тя щеше да си спомни колко е бил любезен. Нямаше да се прибере вкъщи преди два-три часа. Не можеше да стои гладен толкова дълго.

Позволи си една чаша вино. Би предпочел обичайната половин бутилка, но тази вечер беше изключено. Във всеки случай, макар и единствена чаша, виното го сгря, ободри го, помогна му да премисли възможностите, да предвиди неочакваното.

Това щеше да бъде краят на заплахата. До този момент чантата му не беше намерена. Вече едва ли щеше да се появи отнякъде. Опасността Сейлъм беше елиминирана. Като причина за смъртта му вестниците посочиха евентуално „падане или скачане“. Тази сутрин беше погребението на Една. Ванджи Луис беше погребана вчера. Мокасината в чекмеджето на Една нямаше да говори нищо на хората, които щяха да разполагат с жалките й вещи.

Ужасна седмица. И толкова безсмислена. Трябваше да му бъде позволено открито да прави изследванията си. Преди едно поколение изкуственото осеменяване се считаше за скандално. Сега всяка година по този начин се раждат хиляди бебета.

Да се върнем стотици години назад. Арабите имали обичай да унищожават враговете си, като прониквали в лагерите им и оплождали кобилите им с парцал, напоен със спермата на хилави жребци.

Лекарите, осъществили първите успешни оплождания ин витро, са гении.

Но неговият собствен гений ги превъзхождаше до един. И нищо не можеше да му попречи да пожъне признанието, което заслужаваше.

Нобеловата награда. Един ден щеше да я получи. За изключителен принос в медицината.

Той лично бе разрешил проблемите, свързани с аборта и стерилитета.

А трагедията беше, че ако постиженията му бяха известни, също като Коперник, щяха да го считат за престъпник.

— Хареса ли ви вечерята, докторе? — Сервитьорката му беше позната. О, да, преди няколко години беше родила при него. Момченце.

— Беше чудесна, наистина. Как е синът ви?

— Добре, сър, много добре.

— Прекрасно. — Невероятно как тази жена и съпругът й бяха успели да покрият таксата му, плащайки с парите, които бяха спестили за закупуване на жилище. Е, тя си получи онова, за което мечтаеше.

— Бих искал едно капучино, ако обичате.

— Разбира се, докторе, но ще трябва да изчакате десетина минути.

— Докато го приготвяте, аз ще проведа няколко телефонни разговора. — Щеше да отсъства по-малко от десетина минути. Сега вече беше изключено сервитьорката да не го запомни.

Видя през прозореца, че навън снегът беше спрял. Естествено не можеше да си вземе палтото от гардероба. Измъкна се крадешком от страничната врата до телефоните и тоалетните и бързо се отправи обратно по пътеката. Студът се впиваше в лицето му, но той не го усещаше. Внимателно планираше всяка своя стъпка.

Не беше трудно да върви в сянката. Имаше ключ за аварийния изход в задната част на родилното отделение. Никой не използваше тези стълби. Влезе в сградата.

Не беше изключено да възникне още един проблем, който беше обмислил. Ами ако някой я беше придружил до болницата — сестра й, някоя приятелка? Ами ако този човек беше пожелал да пренощува при нея на дивана в хола? Клиниката „Уестлейк“ открито поощряваше преспиването на близки, в случай че пациентката желае това. Като нареди да пребоядисат другата стая, той беше предотвратил подобна възможност.

Планиране. Планиране. То беше всичко, така полезно и необходимо в живота, както и в лабораторията. В дъното на хола имаше маса, покрита заради боядисването. В едно от чекмеджетата й същия следобед той беше оставил спринцовката с хепарина. Светлината от паркинга проникваше през прозореца и му създаваше достатъчно видимост, за да намери масата веднага. Бръкна в чекмеджето за спринцовката.

Следваше най-важният момент. Ако Кейти се събудеше и го видеше, това го излагаше на опасност. Вярно, по всяка вероятност щеше веднага да заспи отново. Безспорно никога нямаше да се усъмни в инжекцията. Но по-късно, когато той се върне със сестра Ренджи, ако Кейти случайно все още е в съзнание и каже нещо за инжекцията, това щеше да бъде рисковано. О, нямаше да бъде проблем да обясни: объркала се е, сигурно е имала предвид момента, когато съм вземал кръвните проби. И въпреки това по-добре щеше да бъде изобщо да не се събужда.

Вече се намираше в стаята, надвесен над Кейти. Пресегна се и хвана ръката й. Завесите не бяха дръпнати съвсем плътно и в стаята проникваше бледа светлина. Виждаше профила й. Лицето й беше обърнато на другата страна. Дишането й беше неравно. Бълнуваше нещо. Той не можеше да долови думите. Вероятно сънуваше.

Заби иглата в ръката й. Клепачите й потрепнаха и тя въздъхна. Обърна глава и отвори очи, замъглени от съня. В сумрака той успя да види разширените зеници. Тя впери в него въпросителен поглед и промълви:

— Доктор Хайли, защо убихте Ванджи Луис?

61

Скот Майерсън беше по-скоро уморен, отколкото ядосан. Откакто във вторник сутринта беше намерено тялото на Ванджи Луис, бяха умрели още двама души. При това изключително почтени хора — една усърдна администраторка, която заслужаваше няколко години свобода, след като се беше грижила за болни възрастни родители, и един лекар със значителен принос в медицината.

Бяха мъртви, защото той не беше действал достатъчно бързо. Крис Луис беше убиец. Скот беше сигурен в това. Мрежата, която плетеше около него, беше непробиваема. Само ако бяха съобразили веднага, че Ванджи Луис е починала от насилствена смърт. Той незабавно щеше да извика Луис на разпит. Може би щяха да успеят да го пречупят. И тогава Една Бърнс и Емет Сейлъм щяха да са още живи.

Скот не можеше да чака случайността, за да се добере до Луис. Съпруг, убил бременната си жена, беше способен на всевъзможни хладнокръвни убийства. Луис го доказа. Беше от най-лошия тип престъпници. От онези, които нямат вид на такива, на които уж можеш да имаш доверие и да си откриеш гърба.

Луис и неговата приятелка щяха да пристигнат със самолета в седем. Трябваше веднага да дойдат при него. Луис беше доста хладнокръвен. Нямаше да предпочете да избяга. Мислеше си, че може нагло да отрила. Знаеше, че всички улики са косвени. Но те могат да бъдат с много по-голяма тежест от свидетелските показания, стига да се изложат както трябва в съда. Скот лично щеше да представя обвинението. За него това щеше да бъде удоволствие.

В осем без десет Ричард влезе в кабинета му. Не загуби време в предисловия:

— Мисля, че разкрихме истинска клоака — заяви той — и нейното име е проект за забременяване „Уестлейк“.

— Ако искаш да ми кажеш, че оня психиатър е имал връзка с Ванджи Луис, съгласен съм — каза Скот. — Но доколкото си спомням, днес следобед това вече го уточнихме. Както и да е, няма да е трудно да го установим. Вземи кръвни проби от зародиша и ще извикаме Фукито. Не може да ни откаже изследване на кръвта си. А ако все пак посмее, това би било открито признание за вина и в случай че има и друго дело за бащинство, край на лекарската му практика.

— Не говоря за това — прекъсна го нетърпеливо Ричард. — Хайли имам предвид. Мисля, че прави експерименти с пациентките си. Току-що разговарях със съпруга на една от тях. Няма начин той да е бащата на детето, но е присъствал на самото раждане. Смятал е, че съпругата му се е съгласила на изкуствено осеменяване без негово разрешение. Мисля, че нещата отиват по-далеч. Според мен Хайли извършва изкуствено оплождане без знанието на своите пациентки. Ето защо те са способни на тези удивителни раждания под неговите грижи.

Скот изсумтя.

— Искаш да кажеш, че според теб Хайли е инжектирал на Ванджи Луис сперма от азиатец и се е надявал да се измъкне безнаказано? Хайде, стига, Ричард!

— Може да не е знаел, че донорът е азиатец. Може да е сбъркал.

— Лекарите не правят подобни грешки. Дори ако допуснем, че теорията ти е правдоподобна… а честно казано, аз не мисля така… това все още не го прави убиец на Ванджи Луис.

— Има нещо съмнително около Хайли — настоя Ричард. — Почувствах го още в първия миг, когато го видях.

— Виж, ще разследваме „Уестлейк“. Няма проблеми. При наличие на каквито и да било нарушения, ще ги установим и ще ги преследваме по съдебен ред. Ако ти си прав и той осъществява изкуствено осеменяване на пациентки без тяхно съгласие, ще го пипнем. Това е открито нарушаване на Акта за защита правата на човека. Но ще оставим това за по-късно. Сега първата ми работа е да се занимая с Крис Луис.

— Послушай ме — продължи да настоява Ричард. — Върни се на проучването за Хайли. Аз вече проверявам делата за професионална злоупотреба, заведени срещу него. Някоя си госпожа Хоран скоро ще дойде тук, за да ми разкаже защо е искала да осъди доктор Хайли. Но в статията на „Нюзмейкър“ се споменава, че преди да дойде тук, той е работил в Ливърпул, Англия. Хайде да се обадим там и да видим дали ще открием следа от нещо нередно. На теб няма да ти откажат тази информация.

Скот сви рамене.

— Разбира се, давай.

От бюрото му прозвуча сигнал. Той включи интеркома.

— Доведете го — нареди той. Облегна се назад и впери поглед в Ричард. — Опечаленият съпруг, капитан Луис, е тук заедно с любимата си.

62

Дани Дука седеше отчаяно прегърбен на един стол в полицейския участък. Потеше се, нервите му бяха опънати до скъсване. Ръцете му трепереха. Нямаше добра видимост. Още тридесет секунди и щеше да се е измъкнал. Щеше да си е в апартамента, да се наслаждава с цялото си тяло на блаженото освобождение след инжекцията. А вместо това — този вонящ задушен пъкъл.

— Дайте ми почивка — прошепна той.

Ченгетата не бяха впечатлени.

— Ти ни дай почивка. По това преспапие има кръв, Дани. Кого си ударил с него? Хайде, Дани. Знаем, че не е била старата жена, чиято чанта си откраднал предната вечер. Нея само си я съборил. Счупила си е таза. Това е доста гадно, когато си на седемдесет и пет години, Дани. Странното е, че разви пневмония. Може и да умре. А това означава второ убийство. Дани, момчето ми, помогни ни и ще видим какво можем да направим за теб, съгласен?

— Не знам за какво говорите — прошепна Дани.

— Разбира се, че знаеш. Чантата на доктора беше в колата ти. Както и оная ръчната. Портфейлът, който просто си грабнал в „Алегзандърс“, беше в джоба ти. Знаем, че си откраднал чантата снощи. Обадиха ни се тук. Портиерът каза, че си го направил точно пред хотел „Карлайл“. Той може да те разпознае. Но кого си ударил с това преспапие, Дани? Хайде, казвай! Ами тази обувка? От кога си започнал да колекционираш скапани обувки? Давай, Дани, започвай да разказваш!

— Беше си в чантата — прошепна Дани.

Двамата детективи се спогледаха. Единият от тях сви рамене и се обърна към вестника на бюрото зад него. Другият пусна папката, която разглеждаше, обратно в чантата.

— Добре, Дани, ще се обадим на доктор Сейлъм, за да установим какво точно е имал в тази чанта. Това ще реши въпроса. Щеше да е по-лесно, ако се беше съгласил да ни съдействаш. Достатъчно дълго си бил тук, за да го съобразиш сам.

Другият детектив вдигна поглед от вестника.

— Доктор Сейлъм? — В гласа му прозвуча учудване.

— Да. Това е името, изписано на папката. Аха, разбирам. На етикета пише доктор Едгар Хайли. Явно е взел папката с медицинската документация от друг лекар.

По-младият от двамата детективи се приближи до масата със сутрешния „Дейли Нюз“ в ръка. Отвори папката и внимателно започна да разглежда листовете с името Емет Сейлъм, в горната част на които бе напечатано „МД“[1]. После отвори на трета страница на вестника и каза:

— Доктор Сейлъм е мъжът, когото са намерили снощи на покрива на пристройката на „Есекс Хаус“. Областният прокурор на Вали работи по случая съвместно с нашите хора.

Двамата следователи се обърнаха към Дани с възобновен интерес. В присвитите им очи се четеше силно подозрение.

[1] Доктор по медицина. — Б.пр. ↑

63

Той отмести поглед от Кейти едва когато очите й се затвориха и дишането й стана равномерно. Тя отново потъна в сън. Въпросът за Ванджи бе изплувал нейде от подсъзнанието й, предизвикан може би от пристъпа на раздвоение на личността, който бе получила в понеделник вечер. Възможно бе тя изобщо да не си спомни, че е задала този въпрос, но той не можеше да си позволи да рискува. Ами ако отново отвореше дума за това пред сестра Ренджи или пред другите лекари в операционната, преди да е изпаднала под въздействието на упойката? Умът му трескаво търсеше някакво разрешение. Присъствието й на прозореца в понеделник вечерта все още можеше да бъде фатално за него.

Трябваше да я убие, преди сестра Ренджи да мине отново, следователно разполагаше с по-малко от час. Инжекцията хепарин щеше незабавно да предизвика антикоагулация на кръвта й, но за да се реализира докрай предварителният му замисъл, щяха да бъдат необходими няколко часа. Това беше първоначалният му план.

Сега обаче не можеше да чака повече. Трябваше веднага да й бие втора инжекция.

Имаше хепарин в кабинета си. Не смееше да отиде в амбулаторията. Налагаше се да слезе по аварийното стълбище, да стигне до паркинга и да използва личната врата към офиса си, там да напълни спринцовката и да се върне обратно тук. Щеше да му отнеме най-малко пет минути. Сервитьорката щеше да обърне внимание на дългото му отсъствие от масата, но нямаше как. Доволен, че Кейти бе заспала, той бързо се измъкна от стаята.

64

В петъчната вечер микробиологът от лабораторията по съдебна медицина към областна прокуратура Вали остана след работно време. Доктор Каръл го беше помолил да сравни всички микроскопски проби от дома на Ванджи Луис с тези от апартамента на Една Бърнс. Той внимателно преся съдържанието на торбите от прахосмукачките на Луис и Бърнс. Търсеше съсредоточено някакви необичайни вещества, които можеха да се окажат евентуални улики в хода на следствието.

Знаеше, че се отличава с изключителен нюх за микроскопски проби, способност, която рядко му изневеряваше. Винаги бе проявявал особено внимание към падналите косми и обичаше да казва:

— Ние сме като животни, целите покрити с козина. Удивително е колко много коса пада от нас, на практика дори и от плешивите.

Сред веществените доказателства от дома на Луис той намери изобилие от пепеляворусите косми на жертвата. Намери също доволно голямо количество кестенява коса в спалнята. Без съмнение принадлежеше на съпруга — същите косми бяха намерени в хола и кабинета.

Но в спалнята на жертвата бяха открити и няколко сребристоруси косъма. Това бе необичайно. В кухнята или във всекидневната лесно можеха да са паднали от посетител или доставчик. Но в спалнята? Дори в този ден външните хора, допускани в нея, са били малко. Затова отделните косми, намерени там, бяха от особена важност. Бяха паднали от главата на мъж. Веднага си личеше от дължината им. Подобни на тях са били намерени върху палтото на жертвата.

И тогава експертът намери връзката, която бе търсил доктор Керъл. Няколко пясъчноруси косъма със сребърни корени се бяха закачили на избелелия син халат на Една Бърнс.

Постави екземплярите под мощните микроскопи и внимателно извърши сравнителния анализ, изпълнявайки всичките шестнадесет точки, които той включваше.

Нямаше никакво място за съмнение. Един и същи мъж се е намирал близо и до двете мъртви жени — толкова близо, че главата му е била до гърдите на Една Бърнс и се е допряла до рамото на Ванджи Луис.

Експертът посегна към телефона, за да се обади на доктор Каръл.

65

Тя се опита да се разсъни. Чу се щракване — някаква врата се беше затворила. Някой току-що си бе тръгнал от тук. Болеше я ръката. Доктор Хайли. Отново започна да се унася… Какво беше казала на доктор Хайли? Кейти се събуди няколко минути по-късно и си спомни. Спомни си черната кола, блестящите спици и отражението на светлината в очилата му. Онази вечер тя го бе видяла. В понеделник вечерта доктор Хайли бе пренесъл Ванджи Луис до колата си. Доктор Хайли беше убил Ванджи.

Ричард беше заподозрял нещо. На няколко пъти се опита да й каже, но тя не му обърна внимание.

Доктор Хайли бе разбрал, че тя знаеше. Защо му бе задала онзи въпрос? Трябваше да се измъкне от тук. Той щеше да убие и нея. Винаги бе сънувала кошмари за болници. Защото по някакъв начин е знаела, че ще умре в болница.

Къде беше отишъл доктор Хайли? Щеше да се върне. Беше сигурна в това. Щеше да се върне, за да я убие. Помощ. Нуждаеше се от помощ. Защо се чувстваше толкова отпаднала? Пръстът й не спираше да кърви. Хапчетата, които й даде. Откакто бе започнала да ги взима, се чувстваше толкова зле. Хапчетата. Те предизвикваха кървенето.

О, господи, помогни ми, моля те! Телефонът. Телефонът! Кейти се пресегна към апарата. Ръката й, трепереща и немощна, го събори на земята. Кейти поклати глава и като полагаше отчаяни усилия да държи очите си отворени, го издърпа за кабела. Най-сетне слушалката бе на ухото й. Никакъв сигнал. Кейти започна трескаво да натиска вилката. Опита се да се свърже с телефонистката.

Доктор Хайли бе казал, че в момента го оправяли. Тя натисна звънеца, с който викаше сестрата. Сестрата щеше да й помогне. Но превключването, което щеше да запали лампичката от другата страна на стаята й, не се чу изобщо. Не се съмняваше, че лампичката на пулта пред сестрата също не бе светнала.

Трябваше да се измъкне от тук, преди доктор Хайли да се е върнал. Изправи се и усети силно виене на свят. Беше ужасно замаяна.

Трябваше. Ванджи Луис. Дългата руса коса, нетърпението, с което, също като малко момиченце, желаеше това дете. Доктор Хайли беше убил Ванджи. Убил беше бебето й. Имаше ли и други?

Тръгна към вратата, като се подпираше на леглото. Асансьорът. Щеше да слезе с асансьора на втория етаж. Там имаше хора — други пациентки, сестри…

Наблизо се затвори врата. Той се връщаше. Той се връщаше! През отворената врата Кейти втренчи поглед в коридора. Ако излезеше от стаята, той щеше да я види. Банята не се заключваше. Дрешникът. Там щеше да я намери. Със страшно усилие на волята тя успя да достигне вратата към всекидневната. Отвори я, влезе вътре и успя да я затвори, преди доктор Хайли да се върне в спалнята.

Къде можеше да отиде? Той веднага щеше да я потърси. Не можеше да остане тук. Ако се опита да стигне до фоайето, щеше да мине покрай отворената врата на спалнята. Той щеше да я види. Трябваше да се добере до фоайето, после да завие наляво и по онзи дълъг коридор да стигне до асансьора. Чувстваше се толкова изнемощяла. Той щеше да я настигне. Къде да отиде? Чу отваряне на врата в самия апартамент. Вече беше в спалнята и я търсеше. Дали да не опита да се скрие зад завесата? Не. Не. Така щеше сама да се хване в капана. Щеше да я намери и да я измъкне от там. Кейти прехапа устни, когато замаяността заби нокти в пространството зад очите й. Краката й бяха омекнали, цялата бе плувнала в студена пот, а устата й бе пресъхнала.

С мъка се добра до вратата на всекидневната, която водеше към коридора. Там имаше друга врата, аварийният изход. Беше го забелязала, когато я докараха с количката. Щеше да излезе през него и да се добере до втория етаж. Там щяха да й помогнат. Излезе в коридора. Само след минута той щеше да я настигне.

Вратата към аварийния изход беше ужасно тежка. Кейти я бутна… и още веднъж. Вратата поддаде. Кейти успя да я отвори и излезе на стълбището. Толкова бавно се затвори зад гърба й. Нямаше ли да я види? Стълбите. Тук беше толкова тъмно, смразяващо тъмно. Но тя не можеше да светне лампата. Той щеше да я открие. Може би вече тичаше към асансьора. В такъв случай й оставаше не повече от минута. Нуждаеше се от нея. Помогнете ми. Помощ! Хвана се за парапета. Стъпалата бяха стръмни. Беше боса и се движеше безшумно. Колко бяха стъпалата до следващата площадка? Тринадесет. Не, това беше къща. Имаше осем стъпала. След това още осем. И осем до мястото, където вече щеше да бъде в безопасност. Седем… пет… едно. Стигна до вратата и се опита да я отвори. Беше заключена. Отваряше се само от другата страна.

В този миг чу как вратата на третия етаж се отвори и някой заслиза с тежки стъпки към нея.

66

Крис отказа адвокат. Беше седнал срещу прокурора. Толкова се притесняваше за тази среща, толкова се страхуваше, че няма да му повярват. Но Джоун му беше повярвала, Джоун беше казала: „Съвсем обяснимо е да те подозират, Крис. Кажи всичко, което знаеш. Спомни си онзи цитат от Библията: Истината ще те направи свободен.“ Крис отмести поглед от прокурора към двамата детективи, които го бяха посрещнали на летището.

— Нямам какво да крия — каза той.

Скот не беше впечатлен. Млад мъж с интелигентно лице и стенографски бележник в ръка влезе в стаята, седна, отвори бележника и си приготви писалка. Скот погледна Крис в очите.

— Капитан Луис, мое задължение е да ви уведомя, че вие сте заподозрян в убийствата на Ванджи Луис, Една Бърнс и доктор Емет Сейлъм. Имате право да мълчите. Не сте длъжен да отговаряте на никакви въпроси. Във всеки момент можете да откажете да отговаряте повече, имате право на адвокат. Всяко ваше изявление може да се използва срещу вас в съда. Всичко това ясно ли ви е?

— Да.

— Можете ли да четете?

Крис погледна Скот. Иронизираше ли го? Не, другият беше напълно сериозен.

— Да.

Скот му тикна един документ през бюрото.

— Това е копие на предупреждението „Миранда“, което току-що чухте. Моля, прочетете го внимателно. Уверете се, че всичко ви е ясно, и после, ако смятате така, подпишете.

Крис прочете бързо разяснението за правата си, подписа го и го върна.

— Много добре. — Скот остави листа настрани. Поведението му се промени, той стана някак по-напрегнат. Крис осъзна, че официалният разпит всеки момент ще започне.

Странно, помисли си той, всяка вечер, ако пожелаеш, можеш да гледаш или криминале с ченгета и крадци, или някакъв съдебен процес, но изобщо не предполагаш, че някога и ти самият можеш да бъдеш замесен в такава история. Прокурорът очевидно вярваше, че той, Крис, беше убил Ванджи. Луд ли беше, че не поиска адвокат? Не.

Говореше прокурорът.

— Капитан Луис, бяхте ли обект на некоректно отношение или открито насилие?

— Не.

— Бихте ли желали кафе или храна?

Крис разтърка чело.

— Бих помолил за кафе, ако обичате. Но съм готов да отговоря изчерпателно на всичките ви въпроси.

Въпреки това той се оказа неподготвен за въпроса на Скот:

— Вие ли убихте съпругата си Ванджи Луис?

Крис го погледна право в очите.

— Аз не съм убил жена си. Не зная дали е била убита. Но зная следното. Ако е починала в понеделник преди полунощ, тя не се е самоубила в нашия дом.

Скот, Чарли, Фил и стенографът бяха съвсем непрофесионално слисани, когато Крис спокойно обясни:

— В понеделник се прибрах вкъщи точно преди полунощ. Ванджи не беше там. Връщах се от Ню Йорк. В единадесет на следващата сутрин я намерих в леглото. Чак когато погребалният агент дойде да вземе дрехи, за да облече жена ми за погребението, и ми каза приблизителния час на смъртта, аз осъзнах, че вкъщи е било върнато само мъртвото й тяло. И преди това обаче знаех, че нещо не е наред. Жена ми никога не би носила и дори не би се опитала да обуе онези обувки, които бяха на краката й, когато я намериха. Месец и половина преди смъртта й единствените обувки, които можеше да носи, бяха едни разкривени стари мокасини, останали от чистачката ни. Десният й крак чак до стъпалото беше ужасно отекъл. Тя използваше тези мокасини вместо чехли дори и в спалнята…

Оказа се по-лесно, отколкото бе очаквал. После чу отправения към него въпрос.

— В понеделник сте излезли от хотела около осем часа вечерта и сте се прибрали в десет. Къде бяхте през това време?

— На кино в Гринидж Вилидж. След като се прибрах в мотела, не можех да заспя. Реших да отида с колата до вкъщи и да говоря с Ванджи. Беше малко след полунощ.

— А защо не останахте да изчакате съпругата си? — И следващият въпрос, отекнал като удар от чук в стомаха му: — Знаехте ли, че плодът, който жена ви износваше, беше с черти на японец?

— О, боже! — Ужас, по някакъв начин примесен с облекчение, заля цялото му същество.

Не е било неговото бебе. Японски зародиш. Онзи психиатър. Нима беше толкова подъл, че да й причини такова нещо? Тя толкова му вярваше. О, боже, горкото дете. Нищо чудно, че толкова се страхуваше от раждането. Вероятно затова се е обадила на доктор Сейлъм. Искала е да се скрие. О, господи, беше такова дете! Въпросите валяха един след друг:

— Значи вие не знаехте, че жена ви е имала връзка с друг мъж?

— Не, не.

— Защо отидохте в апартамента на Една Бърнс във вторник вечерта?

Кафето пристигна. Той се опита да отговори.

— Почакайте, ако обичате… можем ли да разгледаме още веднъж всичко, както се случи? — Отпи от кафето си. Това му помогна. — Беше вторник вечерта, току-що бях съобразил, че Ванджи е била мъртва, преди да я докарат в нашия апартамент, когато онази жена, Една Бърнс, ми се обади. Изрече някакви несвързани приказки за Прекрасния принц и Пепеляшка, каза ми, че имала нещо за мен, нещо, което ще искам да науча, а освен това имала какво да разкаже на полицията. Аз си помислих, че може би тя знае с кого е била Ванджи. Хрумна ми, че ако тя ми каже, може и да не ми се наложи да признавам, че съм се прибрал още в понеделник вечерта. Исках да предпазя Джоун от всичко това. — Той остави чашката с кафе, възстановявайки мислено събитията от вторник вечерта. Струваше му се толкова отдавна. Всичко беше с нарушени пропорции. — Потеглих към квартала на Една. Някакво дете разхождаше кучето си и ми показа къде се намира апартаментът й. Звънях и тропах на вратата. Телевизорът беше включен, лампите светеха, но тя не ми отвори. Предположих, че не е на себе си и че няма смисъл да говоря с нея. Реших, че вероятно е някаква особнячка. И се прибрах вкъщи.

— Без изобщо да влезете у тях?

— Да.

— По кое време беше това?

— Около девет и половина.

— Добре. И какво направихте после?

Въпросите продължаваха да валят. Пи още кафе.

Истината. Голата истина. Беше толкова по-лесно, отколкото да увърта. Мислеше за бъдещето. Ако му повярват, двамата с Джоун щяха да имат общ живот. Спомни си как го беше погледнала, как го беше прегърнала предната вечер в апартамента си. За първи път в живота си той знаеше, че когато е в беда, може да отиде при някого, при човек, който с готовност би я споделил с него. Всички други — Ванджи, дори родителите му — винаги бяха разчитали на помощта му. За добро, за зло.

За тях щеше да бъде за добро. Джоун, скъпа моя, помисли си той. Пое дълбоко въздух. Питаха го за доктор Сейлъм.

67

Ричард седеше на бюрото на Кейти и чакаше да му се обади началникът на отдел „Личен състав“ на болница „Крайст“ в Девън. Едва след като беше подчертал колко спешно му се налага да разговаря с някой от ръководството, работил в болницата повече от десет години, той успя да получи частния телефонен номер на този човек.

Докато чакаше, се огледа наоколо. Масата зад бюрото на Кейти беше отрупана с дела, върху които тя работеше. Нищо чудно, че не си беше взела почивка след катастрофата. Но независимо от това колко беше заета, тя трябваше известно време да си остане у дома. Днес следобед изглеждаше много зле. А и това, че бе загубила делото, вероятно ужасно я разстрои. Съжаляваше, че не я беше видял, преди да си тръгне.

Телефонът продължаваше да дава свободно. Човекът или беше излязъл, или спеше. Вероятно можеше да почака до утре. Не. Искаше да разбере сега.

Върху бюрото на Кейти имаше снимки в рамка. Кейти с една по-възрастна жена, сигурно майка и. Знаеше, че тя живее някъде във Флорида. Кейти с Дженифър, най-голямата дъщеря на Моли. Кейти изглеждаше като голямата сестра на Джен. Кейти сред група хора в ски екипи. Това трябва да са приятелите, при които отсяда във Върмонт.

Нямаше снимка на Джон де Мейо. Но Кейти не беше такъв тип — деликатно да напомня на колегите си, че е вдовицата на изтъкнат съдия. Но в къщата имаше много негови снимки.

Телефонът продължаваше да звъни. Щеше да го остави така още минута.

Ричард си даде сметка, че изпита задоволство, когато установи, че няма снимки на друг мъж. От известно време разсъждаваше над собствената си реакция, когато Кейти му съобщи, че ще замине за почивните дни. Беше се престорил на изненадан от факта, че тя ще отсъства точно когато се очаква разкриването на случая „Луис“. По дяволите! Нямаше нищо общо с това. Притесняваше се, че може да е с друг мъж.

— Да — прозвуча най-накрая от отсрещната страна яден сънлив глас.

Ричард се изправи и стисна по-здраво слушалката.

— Господин Рийвс? Александър Рийвс?

— Да.

Ричард пристъпи направо към въпроса.

— Сър, много се извинявам, че ви безпокоя в този час, но въпросът е изключително важен. Обаждам се от Америка. Казвам се Ричард Каръл и съм съдебен лекар към прокуратурата на област Вали, Ню Джърси. Нужна ми е информация за доктор Едгар Хайли.

Сънливостта в гласа на другия човек изчезна. Той стана напрегнат и бдителен.

— Какво искате да знаете?

— Току-що разговарях с клиниката „Кралица Мери“ в Ливърпул и с изненада научих, че доктор Хайли е бил там на щат относително кратко време. Бяхме останали с друго впечатление. Във всеки случай беше ми казано, че доктор Хайли е бил щатен лекар в болница „Крайст“ най-малко девет години. Вярно ли е?

— Едгар Хайли дойде при нас, след като завърши Кеймбридж. Той е блестящ лекар и беше поканен да остане на щат, като специализира акушерство и гинекология.

— Защо е напуснал?

— След смъртта на жена си се премести в Ливърпул. После чухме, че е емигрирал в Съединените щати. Това не е необичайно, наистина. Много наши лекари и хирурзи не подкрепят структурата на относително ниското заплащане в нашата система на обществено здравеопазване.

— Нямаше ли и друга причина за оставката на доктор Хайли?

— Не разбирам въпроса ви.

Ричард реши да рискува.

— Мисля, че разбирате, господин Рийвс. Разговорът е абсолютно поверителен, естествено, но не мога да губя време в излишна дискретност. Предполагам, че доктор Хайли извършва експерименти със своите пациентки, може би дори с риск за живота им. Съществуват ли факти, с които бихте могъл да подкрепите това предположение?

Последва дълго мълчание. Думите след него бяха произнесени бавно и преднамерено отчетливо.

— Докато работеше при нас, доктор Хайли беше не само практикуващ лекар, но и учен с много сериозни изследвания в областта на предродилния период. Беше направил блестящи експерименти върху ембриони на жаби и млекопитаещи. После един негов колега започна да подозира, че той провежда експерименти и с абортирани човешки зародиши… което, разбира се, е незаконно.

— Какво беше направено по този въпрос?

— Той беше наблюдаван много внимателно, при пълна секретност, разбира се. После се случи един трагичен инцидент. Внезапно почина съпругата на доктор Хайли. Нямаше начин да се докаже, но съществуваха подозрения, че той бе имплантирал в нея абортиран зародиш. Тогава беше помолен да напусне. Това, разбира се, е абсолютно поверителна информация. Не съществуват никакви доказателства и аз очаквам от вас да разберете, че всякакво възползване от нея е изключено.

Ричард осмисляше чутото. Неговото предположение се беше оказало вярно. Колко жени беше убил Хайли, провеждайки експерименти с тях? Хрумна му един въпрос… една невероятна, смътна възможност.

— Господин Рийвс — попита той, — случайно да познавате доктор Емет Сейлъм?

Гласът веднага стана сърдечен.

— Разбира се. Добър приятел. О, да, по времето на скандала с доктор Хайли той работеше в нашата болница по съвместителство.

68

Кейти безшумно изтича надолу по стълбите към партерния етаж. Сграбчи трескаво дръжката и се опита да отвори вратата. Тя не поддаде. Беше заключена. Горе стъпките бяха замрели. Той опитваше вратата на втория етаж, убеден, че Кейти няма да му избяга. Ето ги отново. Слизаше надолу. Никой нямаше да я чуе, ако извика. Тези тежки врати бяха огнеупорни. Никакъв шум от болницата не проникваше дотук. От другата страна на вратата имаше хора: посетители, пациенти, сестри. На десетина сантиметра. Но те не можеха да я чуят.

Той приближаваше. Щеше да я настигне, да я убие. Почувства тежка, тъпа болка в слабините. Кървеше обилно. Онова, което й беше дал, беше причинило кръвоизлива. Чувстваше се замаяна. Но трябваше да се изплъзне. Той беше успял да представи смъртта на Ванджи като самоубийство. Все още можеше да се измъкне безнаказано. Втурна се надолу. Оставаше още един ред стъпала. Вероятно водеха към сутерена. Щеше да му се наложи да дава обяснения как и защо се е озовала там. Колкото по-далеч успееше да стигне, толкова повече щяха да бъдат въпросите към него. На последното стъпало се препъна. Не падай! Не му давай възможност да инсценира злополука. Една беше паднала. Дали?

Беше ли убил и Една?

Само че тук попадна в капан. Друга врата. И тя щеше да бъде заключена. Безпомощна, Кейти натисна дръжката. Той вече беше на междинната площадка. Въпреки мрака тя долавяше присъствието му, чувстваше как все повече се приближава.

Вратата се отвори. Коридорът беше полутъмен. Тя се намираше в сутерена. Видя пред себе си стаи, потънали в тишина. Толкова беше тихо. Можеше ли да се скрие някъде? Помощ. Помощ! На стената имаше ключ за осветлението. Тя го натисна. Пръстите й бяха изцапани с кръв. Коридорът потъна в черен мрак, когато на няколко стъпки зад нея вратата откъм аварийното стълбище се отвори с трясък.

69

Съществували са подозрения, че Хайли е виновен за смъртта на първата си съпруга. Братовчедът на Уинифред Уестлейк е бил убеден, че той е причината за смъртта й. По твърдения на всички Хайли е блестящ учен. Не е изключено да е провеждал експерименти с някои свои пациентки. Вероятно е инжектирал на Ванджи Луис сперма от азиатец. Но защо? Нима се е надявал да се измъкне безнаказано? Без съмнение той е бил запознат с фактите от миналото на Фукито. Дали ще се опита да прехвърли вината върху него? Защо? Възможно ли е да е нещастен случай? Да е сбъркал спермата? Или Ванджи е имала връзка с Фукито? Можеше ли да се счита, че предполагаемият експеримент с бременността на Ванджи е изолиран случай?

Ричард не беше в състояние да отговори. Седеше на бюрото на Кейти и въртеше в ръце писалката й. Тя винаги я носеше със себе си. Тази вечер трябва много да е бързала, след като я беше забравила. Но да, разбира се. Беше разстроена. Загубата на това дело вероятно я е разтърсила. Кейти би приела тежко подобен факт. Тя приемаше тежко доста неща. Как му се искаше да знае къде е в момента. Искаше да говори с нея. Как й кървеше пръстът. Трябва да попита Моли дали Кейти случайно няма снижено равнище на тромбоцити. Можеше да се окаже сериозен проблем.

Побиха го ледени тръпки, пръстите му се вдървиха. Можеше да бъде симптом за левкемия. О, Господи! В понеделник щеше насила да заведе Кейти на лекар, ако трябва, дори щеше да я върже, за да го направи.

Някой тихо почука на вратата и в стаята надникна Морийн. Очите й бяха смарагдовозелени, огромни и бадемовидни. Красиво момиче.

— Доктор Каръл.

— Морийн, съжалявам, че те задържах. Мислех, че госпожа Хоран ще дойде много по-рано.

— Няма нищо. Тя се обади по телефона. Тръгнала е. Нещо я задържало в службата. Но дойдоха две жени. Били приятелки на починалата госпожица Бърнс. Искаха да се видят с Кейти. Казах им, че е заминала, и тогава едната спомена вашето име. Запознала се с вас онази вечер, когато сте били в апартамента на госпожица Бърнс. Някоя си госпожа Фицджералд.

— Фицджералд? О, да, разбира се. Госпожа Фицджералд работи на половин ден като администратор в болница „Уестлейк“. — Ричард произнесе „Уестлейк“ и изведнъж се изправи. — Кажи им да влязат. И по-добре повикай Скот.

— Господин Майерсън нареди изрично да не бъде безпокоен. Заедно с Чарли и Фил все още разпитва капитан Луис.

— Добре. Ще ги повикам. Ако се окаже нещо важно, ще ги накараме да почакат.

Двете жени влязоха заедно. Очите на Гейна блестяха от вълнение. За съжаление беше решила да не слага палтото от изкуствена леопардова кожа, което й беше оставила Една. Струваше й се прекалено скоро. Но пък беше готова да разкаже своята история.

Гъртруд носеше книжна торба, в която беше сложила мокасината. Сивите й коси бяха сресани безупречно. Беше вързала на врата си шалче. Хубавата вечеря вече беше само спомен и сега повече от всичко й се искаше да се прибере вкъщи и да си легне. Но се радваше, че ще разговаря с доктор Каръл. Щеше да му каже, че онази вечер в апартамента на горката Една доктор Хайли беше издърпал чекмеджето на нощното шкафче. Вътре нямаше нищо друго, освен тази обувка. Смяташе ли доктор Каръл, че по някаква причина доктор Хайли е искал да вземе обувката?

Госпожа Де Мейо толкова се интересуваше от онази история около Прекрасния принц. Доктор Каръл може да иска да научи и за това и в понеделник, когато госпожа Де Мейо се върне, да й разкаже. Доктор Каръл ги гледаше в очакване.

Гъртруд се приведе напред, изтърси върху бюрото на Кейти износената мокасина от торбата, след което прилежно започна своите обяснения:

— Тази обувка е причината да дойдем при вас…

70

Тя тръгна, залитайки, по коридора. Дали знаеше къде е ключът за осветлението? Щеше ли да посмее да светне? Ами ако тук долу има някой? Дали да не се опита да извика?

Той познаваше тази болница. Къде би могла да отиде? В края на коридора се виждаше врата. Най-отдалечената. Може би преди това щеше да опита предните. Не беше изключено да пропусне страничните врати. Но ако тича право надолу, щеше да достигне отсрещната стена. Вратата беше в средата. Пръстът й кървеше. Щеше да размаже кръв по вратата. Когато сестрата мине на поредната си обиколка, щяха да тръгнат да я търсят. Може би щяха да забележат кървавите петна.

Сега беше замръзнал неподвижен. Ослушваше се за нея. Ще види ли сянка, когато вратата се отвори? Протегнатата й ръка докосна студена стена. О, господи, помогни ми да намеря някоя врата. Плъзна длан по стената. Докосна рамка. Зад себе си чу тих скърцащ звук. Той беше отворил първата врата. Но сега нямаше да си направи труда да погледне в тази стая. Щеше да съобрази, че не е чул лекото изскърцване, значи тя не е пробвала следващата. Ръката й напипа дръжката. Натисна я трескаво, като прокара отгоре й кървящия си пръст. Ноздрите й се изпълниха с тежкия мирис на формалдехид. Чу зад себе си шум от тичащи крака. Твърде късно. Твърде късно. Опита се да затвори вратата зад себе си, но някой й попречи. Залитна и се строполи на пода. Толкова беше замаяна. Протегна ръка и пръстите й докоснаха крачол на панталон.

— Всичко свърши, Кейти — каза доктор Хайли.

71

— Сигурен ли сте, че това е обувката на жена ви? — попита Скот.

Крис кимна унило.

— Абсолютно. Тази е широката… дето вечно й хлопаше… лявата.

— Когато Една Бърнс ви се обади по телефона, спомена ли ви, че тази обувка е у нея?

— Не. Каза само, че имала информация за полицията и че искала да разговаря с мен.

— Останахте ли с впечатлението за евентуално изнудване… заплаха?

— Не, просто пиянска словоохотливост. Аз знаех, че работи в болница „Уестлейк“. Тогава не се сетих, че беше администраторката, за която често говореше Ванджи. Беше споменала, че Една често я занасяла за сребърните й пантофки.

— Добре. Показанията ви ще бъдат напечатани още сега. Прочетете ги внимателно, подпишете ги, ако смятате, че са точни, и после можете да си вървите. Утре сутринта отново ще разговаряме с вас.

За първи път Крис доби усещането, че прокурорът започва да му вярва. Стана да си върви.

— Къде е Джоун?

— Тя приключи с даването на показания и може да си тръгне с вас. А, да… само още един въпрос… какво ви е впечатлението от доктор Хайли?

— Не го познавам лично.

— Четохте ли статията за него? — Скот му подаде списанието „Нюзмейкър“.

Крис погледна статията, придружена със снимка на доктор Хайли.

— Видях я вчера в самолета за Ню Йорк. — В паметта му нещо се раздвижи. — Ами да! — възкликна той. — Просто не можех да си спомня.

— Какво имате предвид? — попита Скот.

— Това е мъжът, който слезе от асансьора в „Есекс Хаус“ снощи, когато се опитвах да се добера до доктор Сейлъм.

72

Той светна някаква лампа. Въпреки мъглата, която се стелеше пред погледа й, тя можа да види лицето му — пълните бузи и изпъкналите очи, които се взираха отгоре в лицето й. Кожата му лъщеше от пот и пясъчнорусата му коса бе залепнала на кичури по челото му.

Тя успя да се изправи на крака. Намираше се в някакво малко помещение, което приличаше на чакалня. Беше ужасно студено. Зад гърба й имаше дебела стоманена врата. Кейти се сви и отстъпи назад.

— Толкова ме улеснихте, госпожо Де Мейо — каза й той с усмивка. — Всички ваши близки знаят, че се страхувате от болници. Когато след няколко минути тръгнем със сестра Ренджи по стаите и не ви намерим, ще решим, че сте напуснали болницата. Ще се обадим на сестра ви, но тя няма да си е вкъщи поне още няколко часа, нали? Ще мине дълго време, преди да почнем да ви търсим в самата болница. Естествено на никого няма да му хрумне да ви търси тук. Освен това тази вечер в спешното почина един старец. Той е в едно от тези помещения. Ще ви намерят едва утре сутринта, когато погребалният агент дойде в моргата за тялото му. Ще бъде очевидно какво ви се е случило. Имали сте обилен кръвоизлив, загубили сте ориентация, били сте почти в несвяст. Като трагичен завършек сте дошли тук долу и сте починали от загуба на кръв.

— Не! — Лицето му губеше очертания. Толкова й се виеше свят. Олюляваше се и едва успяваше да се държи на крака.

Той се пресегна покрай нея и отвори стоманената врата. Бутна я да мине през нея и едва успя да я задържи, когато тя се свлече на пода. Беше припаднала. Коленичил до нея, той й инжектира последната доза хепарин. Вероятно повече нямаше да дойде в съзнание. А дори и да се свести, нямаше да може да се измъкне. От тази страна вратата беше заключена. Той я погледна замислен, после стана и изтупа праха от крачолите на панталона си. Най-накрая приключи с Кейти де Мейо.

Затвори металната врата, която отделяше камерите за труповете от приемната на моргата, и угаси осветлението. Предпазливо отвори вратата към коридора, мина бързо по него и излезе на паркинга на болницата през същата врата, през която беше влязъл преди четвърт час. Няколко минути по-късно вече пиеше полуизстиналото си капучино, като с небрежен жест отказа предложението на сервитьорката да му донесе топла чаша.

— Телефонните разговори ме забавиха малко повече, отколкото предполагах — обясни той. — А сега трябва да бързам обратно към болницата. Там имам една пациентка, която много ме безпокои.

73

— Лека нощ, доктор Фукито. Чувствам се много по-добре, благодаря ви. — На момчешкото лице се появи измъчена усмивка.

— Радвам се. Приятни сънища, Том.

Джиро Фукито бавно се изправи. Този млад човек щеше да се оправи. Беше в дълбока депресия седмици наред, почти обладан от мисълта за самоубийство. Карал с осемдесет мили в час и катастрофирал. По-малкият му брат загинал на място. Мъка. Вина. Угризения. Всепоглъщащи чувства, с които момчето нямаше сили да се справи.

Джиро Фукито знаеше, че му е помогнал да преживее най-тежкия период. Работата можеше да му носи такова удовлетворение, разсъждаваше той, докато вървеше по един от коридорите на болницата „Вали Пайнс“. Работата, която вършеше тук на доброволни начала… ето къде искаше да практикува.

Беше направил достатъчно за много от пациентките в „Уестлейк“. Но имаше и други, на които не беше успял да помогне, на които не му беше позволено да помогне.

— Лека нощ, докторе — няколко болни от психиатричното отделение го поздравиха, докато вървеше към асансьора.

Беше поканен тук на щат. Искаше да приеме това предложение.

Трябваше ли да започне разследване, което неизбежно щеше да го унищожи?

Едгар Хайли нямаше да се поколебае да разкрие случая от Масачузетс, ако заподозре, че неговият сътрудник е обсъждал свой пациент с полицията.

Но госпожа Де Мейо вече подозираше нещо. Онзи ден, докато му задаваше въпроси, тя бе усетила напрегнатостта му.

Качи се в колата си и застина зад волана в нерешителност. Ванджи Луис не се беше самоубила. Не беше глътнала цианкалий доброволно, той бе абсолютно убеден в това. През време на един от техните сеанси, когато разговаряха за религия, тя бе засегнала темата за сектата на Джоунс.

Представи си я как седеше в неговия кабинет, спомни си откровените и простодушни обяснения за религиозните й схващания. „Аз не съм от онези, които ходят редовно на църква, докторе. Искам да кажа, че вярвам в Бога, но по мой собствен начин. Понякога си мисля за Господ. Това е по-добре, отколкото да търчиш на служба, която и бездруго не слушаш, не е ли така? Колкото до тези култове… Те всичките са безумни истории. Не разбирам как хората се забъркват в подобни неща. Ами ето, припомнете си всички онези нещастници, които се самоубили само защото така им било наредено? Чухте ли записа на писъците им, след като изпили онова нещо? После дълго време не можех да се отърва от кошмари. Освен това изглеждаха толкова грозни.“ Болка. Грозота. Ванджи Луис? Никога! Джиро Фукито въздъхна. Знаеше какво трябва да направи. За пореден път трябваше да рискува кариерата си, заплащайки за ужасната грешка от преди десет години.

Въпреки това беше длъжен да каже на полицията онова, което знаеше. Ванджи беше побягнала от неговия кабинет към паркинга. Но когато си беше тръгнал петнадесетина минути по-късно, нейният линкълн „Континентал“ продължаваше да стои там.

Джиро Фукито вече нямаше никакви съмнения, че след консултацията си при него Ванджи беше отишла в кабинета на Едгар Хайли.

Той излезе от паркинга на болницата и потегли към областната прокуратура.

74

Скот държеше мокасината. Ричард, Чарли и Фил седяха около бюрото му.

— Да се опитаме да свържем фактите — каза Скот. — Ванджи Луис не е починала в дома си. Била е отнесена там по някое време между полунощ и единадесет часа на другата сутрин. Последното място, което се знае, че е посетила, е кабинетът на доктор Фукито в болницата. В понеделник вечерта Ванджи е с мокасините. Някъде из болницата загубва едната от тях и Една Бърнс я намира. Човекът, върнал тялото в спалнята, й слага други обувки в опит да скрие, че едната липсва. Една Бърнс намира тази обувка, споделя с някого за това и умира. Емет Сейлъм държи да се свърже с теб, Ричард. Иска да разговаря с теб за смъртта на Ванджи. Пристига в Ню Йорк и няколко минути по-късно умира, паднал или блъснат от собствения си прозорец, а папката с медицинската документация на Ванджи Луис изчезва.

— И в същото време Крис Луис се кълне, че е видял Едгар Хайли в „Есекс Хаус“ — намеси се Ричард.

— Което може и да не е вярно — напомни му Скот.

— Но доктор Сейлъм е знаел за скандала в болница „Крайст“ — каза Ричард. — Хайли не би искал това да се разчуе точно когато придобива национална известност.

— Това все още не е мотив за убийство — заяви категорично Скот.

— А онази обувка, която Хайли се е опитвал да измъкне от чекмеджето на Една? — попита Чарли.

— Това не го знаем със сигурност. Онази жена от болницата твърди, че той е отворил чекмеджето. Не е пипал нищо. — Скот се намръщи. — Не се връзва. Имаме работа с изтъкнат лекар. Не можем да го обвиняваме в убийство само защото преди десет години е бил замесен в потулен скандал. Големият проблем е мотивът. Хайли не е имал мотив да убие Ванджи Луис.

Интеркомът избръмча. Скот натисна копчето.

— Госпожа Хоран е тук — съобщи Морийн.

— Добре, въведи я. Искам да протоколираш изявлението й — нареди Скот.

Ричард се наведе напред. Това беше жената, завела срещу Едгар Хайли дело за професионална злоупотреба.

Вратата се отвори и преди Морийн в стаята влезе една млада жена. Беше японка на двадесет и една-две години. Косите й се спускаха свободно върху раменете й. Аленото червило контрастираше нелепо със смуглата й кожа. На грациозната й фигура дори евтиният костюм, с който беше облечена, изглеждаше елегантен и ефирен. Скот се изправи.

— Госпожо Хоран, благодаря ви, че дойдохте. Ще се постараем да не ви задържаме много. Няма ли да седнете?

Младата жена кимна. Очевидно напрегната, тя облиза устни и нервно стисна ръце в скута си. Морийн незабелязано се настани зад нея и отвори стенографския си бележник.

— Бихте ли съобщили името и адреса си? — попита Скот.

— Казвам се Ана Хоран. Живея в Риджфийлд Парк, Уолнът Стрийт, номер 415.

— Вие сте настояща или бивша пациентка на доктор Хайли?

Ричард бързо се обърна, когато чу как Морийн ахна. Но момичето се съвзе почти веднага, наведе глава и продължи да записва.

Изражението на Ана Хоран стана твърдо.

— Да, аз бях пациентка на този убиец.

— Този убиец? — попита Скот.

Сега думите й рукнаха като порой.

— Отидох при него преди пет месеца. Бях бременна. Мъжът ми е втора година студент по право. Живеем само с моята заплата. Реших, че трябва да направя аборт. Не исках, но мислех, че съм длъжна.

Скот въздъхна.

— И доктор Хайли изпълни процедурата по ваша молба, а сега вие обвинявате него?

— Не. Това не е истина. Той ми каза да отида на другия ден. И аз отидох. Отведе ме в една от операционните в болницата. Остави ме и тогава разбрах… вече бях сигурна, че каквото и да става с нас, аз искам това бебе. Доктор Хайли се върна. Бях се надигнала, готова да стана. Казах му, че съм променила решението си.

— И той може би ви е казал, че всяка втора жена вашето положение в този момент се държи по същия начин?

— Той каза: „Лягай долу!“ и ме бутна назад върху масата.

— Имаше ли някой друг в стаята? Сестрата?

— Не. Само докторът и аз. Тогава му казах: „Зная какво говоря.“ И…

— И все пак му позволихте да ви убеди?

— Не. Не. Не зная какво се случи. Докато се опитвах да стана, той ми би някаква инжекция. Когато се събудих, лежах на една носилка. Сестрата ми каза, че всичко е свършило. Обясни ми, че трябвало да си почивам известно време.

— И вие не си спомняте самата процедура?

— Нищо. Абсолютно нищо. Последното, което помня, беше как се мъчех да се измъкна. — Устата й потръпна конвулсивно. — Да спася бебето си. Исках си моето бебе. Доктор Хайли ми отне бебето.

Внезапно, болезнено стенание прозвуча като ехо на сърцераздирателните ридания на Ана Хоран. Лицето на Морийн беше изкривено, гласът й — вопъл:

— Точно така постъпи и с мен!

Ричард впери поглед в ридаещата млада жена. Японското момиче. Морийн с нейните златисти коси и смарагдовозелени очи. Вече знаеше със сигурност къде беше виждал тези очи.

75

Той слезе на втория етаж на болницата и веднага усети напрежението във въздуха. Сестри с уплашени лица се суетяха по коридора. Един мъж и една жена във вечерно облекло стояха до бюрото на сестра Ренджи.

Той бързо отиде при тях. Когато заговори, в гласа му прозвуча неодобрение и рязък укор.

— Сестра Ренджи, случило ли се е нещо?

— Докторе, госпожа Де Мейо… изчезнала е!

Жената беше около тридесет и пет годишна и му изглеждаше позната. Разбира се! Това беше сестрата на Кейти де Мейо. Какво я беше накарало да дойде в болницата?

— Аз съм доктор Хайли — представи се той. — Какво означава това?

Моли не можеше да говори. Нещо се беше случило с Кейти. Знаеше го. Никога нямаше да си прости.

— Кейти… — гласът й секна.

— Аз съм доктор Кенеди — намеси се мъжът до нея. — Жена ми е сестра на госпожа Де Мейо. Кога я видяхте за последен път, докторе, и какво беше състоянието й?

Това не беше човек, който можеше лесно да бъде измамен.

— Видях госпожа Де Мейо преди малко повече от час. Състоянието й не беше добро. Както вероятно знаете, тази седмица й бяха направени две кръвопреливания. В момента кръвните проби, взети от нея, се изследват в лабораторията. Очаквам твърде нисък хемоглобин. Както ще ви каже сестра Ренджи, предпочитам да направя кюртажа още тази нощ, вместо да чакам до сутринта. Мисля, че госпожа Де Мейо е криела от всички колко обилни са били тези кръвотечения.

— О, Господи, но къде може да е тя? — изстена Моли.

Той я погледна. Нея лесно можеше да излъже:

— Вашата сестра изпитва почти патологичен страх от болници. Възможно ли е просто да си е тръгнала?

— Дрехите й са в гардероба, докторе — обади се сестра Ренджи.

— Може би това са само част от тях — поправи я той. — Вие извадихте ли нещата от чантата на госпожа Де Мейо?

— Не.

— В такъв случай не знаете какви други дрехи си е донесла?

— Възможно е — каза Бил бавно. После се обърна към Моли: — Скъпа, знаеш, че е възможно.

— Трябваше да бъдем тук. Много ли е зле, докторе.

— Налага се незабавно да я намерим и да я върнем. Къде е по-вероятно да отиде — в собствения си дом или у вас?

— Докторе… — плахият глас на сестра Ренджи трепереше, — с това приспивателно госпожа Де Мейо отдавна трябваше да спи дълбоко. Беше най-силното, което сте предписвали някога.

Той я изгледа втренчено.

— Наредих да й го дадете именно защото бях наясно с тревожността на госпожа Де Мейо. Подчертах изрично да видите как ще го глътне. Тя не искаше хапчето. Наблюдавахте ли я, докато го пиеше?

— Видях как го сложи в устата си.

— А видяхте ли как го глътна?

— Не… всъщност не.

Той обърна гръб на сестрата в израз на раздразнение. Заговори на Моли и Бил, а в гласа му звучеше внимание и загриженост.

— Не мисля, че госпожа Де Мейо обикаля около болницата. Съгласни ли сте, че може да си е тръгнала по собствено желание? Било е съвсем просто да се качи на асансьора, да слезе във фоайето и да си тръгне заедно с посетителите, които идват цяла вечер. Мислите ли, че е възможно?

— Да, да. Дано да е станало така! — възкликна умолително Моли.

— Тогава нека се надяваме и да очакваме, че съвсем скоро госпожа Де Мейо ще си бъде у дома.

— Искам да видя дали колата й е на паркинга — каза Бил.

Колата. Не беше помислил за колата. Сега ако почнат да я търсят из болницата…

Бил се намръщи.

— О, по дяволите, тя е все още с онази, наетата от сервиза. Моли, каква марка беше? Мисля, че изобщо не съм я виждал.

— И аз… не знам — промълви Моли.

Едгар Хайли въздъхна.

— Мисля, че дори и да познаете колата й, само ще си губите времето да оглеждате паркинга. Предлагам да позвъните в дома й. Ако не е там, вървете у тях и я изчакайте. Не може да е тръгнала преди повече от час. Когато се свържете с нея, моля, настоявайте да се върне в болницата. Можете да останете с нея, госпожо Кенеди. Докторе, ако смятате, че това би подействало успокоително на госпожа Де Мейо, ще се радвам да присъствате в операционната. Но не можем да допуснем кървенето да продължава. Госпожа Де Мейо е много зле.

Моли прехапа устни.

— Разбирам. Благодаря ви, докторе. Много сте любезен. Бил, хайде да отидем до къщата на Кейти. Може да е там и да не вдига телефона.

Те се отдалечиха. Повярваха му. Поне няколко часа нямаше да поискат претърсване на болницата. Повече не му беше необходимо.

Той се обърна към сестрата. Глупавото й, неумело поведение се бе превърнало в преимущество. Разбира се, че Кейти изобщо не беше глътнала приспивателното. Разбира се, че беше оправдано от негова страна да й го изпише.

— Сигурен съм, че много скоро ще имаме вести от госпожа Де Мейо — каза той. — Веднага ми се обадете, щом научите нещо. Ще си бъда вкъщи — усмихна се. — Имам да дописвам някои анамнези.

76

— Трябва да приберем архива на доктор Хайли, преди да е успял да го унищожи. Имате ли представа дали държи цялата документация в кабинета си?

Джиро Фукито впери поглед в Ричард. Той беше отишъл в областната прокуратура, готов да даде показания. Бяха го изслушали почти нетърпеливо, след което доктор Каръл нахвърли своята теория.

Беше ли възможно? Джиро Фукито си спомни случаите, в които самият той бе обхващан от подозрения, впоследствие разсеяни от гения на гинеколога доктор Хайли. Беше възможно.

Документацията. Те го попитаха за медицинската документация.

— Едгар Хайли никога няма да държи в кабинета си или в болницата архив, който навежда на мисълта за престъпление — каза той бавно. — Винаги има опасност от повдигане на обвинение за професионална небрежност. Но той често вземаше папки в дома си. Не можех да разбера защо го правеше.

— Веднага издействай разрешително за обиск — нареди Скот на Чарли. — Ще ударим кабинета и дома му едновременно. Ще взема екипа в къщата му. Ричард, ти ела с мен. Чарли, вие двамата с Фил се захващайте с кабинета му. Ще приберем Хайли като важен свидетел. Ако не го открием, искам къщата му да се държи под наблюдение. Ще го спипаме веднага щом се прибере.

— Тревожи ме това, че и в момента може да експериментира с някого — каза Ричард. — Обзалагам се, че отделните косми, които експертизата намери по дрехите на Една и Ванджи, са от Хайли. — Той погледна часовника си и каза: — Тази вечер приключваме със следствието.

Съжаляваше, че Кейти отсъства. Щеше да научи с облекчение, че Крис Луис вече е извън подозрение. Предположението й за него се бе оказало правилно. Както и собствените му подозрения по отношение на доктор Хайли. Доктор Фукито се изправи.

— Имате ли още нужда от мен?

— Точно сега не, докторе — отвърна Скот. — Ще държим връзка с вас. Ако случайно се чуете с доктор Хайли, преди да сме го арестували, моля, не разисквайте с него разговора ни. Разбирате това, нали?

Джиро Фукито се усмихна унило.

— Ние с Едгар Хайли не сме приятели. Той не би имал причини да ми звъни вкъщи. Нае ме на работа, защото знаеше, че ще ме държи в зависимост. Колко е бил прав. Довечера ще анализирам собственото си поведение и ще се опитам да определя колко пъти аз лично съм отклонявал възникналите подозрения, които е трябвало да бъдат разследвани. Ужасявам се от заключението, до което ще стигна.

Той напусна стаята. Докато вървеше нататък по коридора, видя на една от вратите табелка: К. де МЕЙО. Кейти де Мейо. Не трябваше ли тази вечер тя да постъпи в болницата? Но, разбира се, тя не можеше да бъде оперирана, след като Едгар Хайли вече беше подследствен.

И Джиро Фукито се прибра вкъщи.

77

Тя се носеше по тъмен коридор. В отсрещния край се мержелееше светлина. Когато стигне, там щеше да бъде топло. Топло и безопасно. Но нещо я задържаше. Трябваше да свърши нещо, преди да умре. Трябваше да им каже какъв е доктор Хайли. Сега пръстът й кървеше обилно. Чувстваше го. Тя лежеше на пода. Толкова беше студено. През всичките тези години бе сънувала кошмар, че ще умре в болница. Но в края на краищата не беше чак толкова лошо. Как се страхуваше да остане сама. Сама без татко, а после без Джон. Толкова се страхуваше от болката. Всички ние си приличаме. Раждаме се в самота и умираме в самота. Просто нямаше от какво да се страхува. Дали не би могла да изпише на пода името на доктор Хайли с кръвта от пръста си? Той беше луд. Трябваше да бъде спрян. Бавно, с мъчителна болка, Кейти започна да движи пръст. Надолу и надясно, още веднъж надолу и наляво.

78

Прибра се в девет и петнадесет. Приятното чувство, че най-накрая бе елиминирал последната заплаха, го изпълваше с ведро настроение. Беше приключил с вечерята преди по-малко от час, но дори не си спомняше какво беше ял. Може би Хилда му е оставила нещо леко за закуска.

Оказа се по-хубаво, отколкото се беше надявал. Бъркани яйца с топено сирене. Хилда ги правеше чудесно. Може би това беше най-доброто й кулинарно постижение. Запали газта под съда и нагласи ключа на тих огън. В панерчето беше оставена хрупкава франзела френски хляб, покрита с платнена салфетка. Ще си направи салата… сигурно имаше ругола. Днес беше казал на Хилда да купи.

Докато яйцата се топлеха, той щеше да довърши папката на Кейти де Мейо. Нямаше търпение да приключи с нея. Искаше да обмисли как щеше да действа утре с двете нови пациентки — донора и приемника. Беше уверен, че може да дублира своя успех.

Но щеше ли да бъде достатъчно? Нямаше ли да бъде по-интересно, ако приемникът трябва да износва близнаци — два чужди зародиша от различни донори?

Имуно-реактивната теория, която беше усъвършенствал, можеше да рухне. Вероятно щеше да стане именно така. Но колко време щеше да отнеме? Какви специфични проблеми щяха да възникнат?

Той отиде в библиотеката, отвори чекмеджето на бюрото и извади от скришното отделение папката на Кейти де Мейо. На последната страница нанесе заключителните бележки:

„Пациентката постъпи в болницата към 6 часа вечерта с кръвно налягане 100/60 и хемоглобин не повече от 10 г. Настоящият лекар даде последните две хапчета кумадин в 7 часа. В 8:30 настоящият лекар се върна в стаята на госпожа Де Мейо и й сложи инжекционно 5 мл хепарин. Госпожа Де Мейо се събуди за момент. В почти коматозно състояние тя попита въпросния лекар: «Защо убихте Ванджи Луис?»

Настоящият лекар излезе от стаята на госпожа Де Мейо, за да вземе още хепарин. Явно беше недопустимо госпожа Де Мейо да повтори този въпрос пред свидетели. Когато се върна, пациентката беше напуснала стаята. Вероятно осъзнала изреченото, тя се бе опитала да избяга. Пациентката беше задържана, след което й бяха инжектирани нови 5 мл хепарин. Тази вечер тя ще почине от загуба на кръв в болницата «Уестлейк». С това попълването на настоящата папка приключва.“

Остави писалката на бюрото си, протегна се, стана, отиде до стенния сейф и го отвори. Окъпани в светлината на кристалните лампички, жълтеникавокафявите папки излъчваха почти златисто сияние.

Те наистина бяха златни: архивът на неговия гений. Той въодушевено ги грабна до една и ги пренесе на бюрото си. Като цар Мидас, съзерцаващ своето съкровище, прокара пръсти по етикетите. Неговите победи. Бъркли и Луис. Пръстите му застинаха и лицето му помръкна. Апълтън, Кари, Дрейк, Елиът… провалите. Над осемдесет. Всъщност не бяха истински провали. Научи толкова много от тях, те също имаха своя принос. Онези, които бяха починали, както и онези, които не бяха успели да задържат чуждия зародиш. Те всички бях част от историята.

Луис. Беше необходимо допълнение. Към папката на Ванджи той добави описание на срещата си с Емет Сейлъм.

Яйцата сигурно вече бяха готови. Той нерешително погледна папките. Дали да ги прибере сега, или да си достави удоволствието да изчете някои от тях? Може би трябваше да ги проучи отново. Тази седмица беше толкова тежка. Налагаше се да си припомни някои от лекарствените комбинации, които възнамеряваше да използва при следващия случай.

Долетял някъде отдалече, звукът успя да проникне в библиотеката: пронизителен вой на полицейска сирена, довян от смразяващ вятър. Постепенно се засили, а после внезапно секна. Той бързо се приближи до прозореца, дръпна завесата и се взря навън. На алеята беше спряла полицейска кола. Бяха тук!

Нима бяха намерили Кейти? Дали е била в състояние да говори? Той изтича до бюрото, грабна папките, върна ги обратно в сейфа, затвори вратичката и плъзна дървената плоскост обратно на мястото й.

Спокойно. Трябваше да запази спокойствие. Кожата му стана лепкава, устните му изтръпнаха, коленете му омекнаха. Беше длъжен да се овладее. Оставаше една последна отчаяна карта в колодата, която той винаги би могъл да изиграе.

Ако Кейти беше проговорила, това щеше да бъде краят.

Но ако полицията беше дошла тук по друга причина, сигурно все още беше възможно да ги надхитри. Може би Кейти вече е мъртва и са намерили само тялото й. Спомни си въпросите и обвиненията, когато умря Клер. Те не бяха довели до нищо. Нямаше никакви доказателства.

Всички възможности и последствия експлодираха едновременно в съзнанието му. Беше точно както по време на операция или раждане, при внезапно усложнение, когато той беше принуден да вземе фаталното решение.

И тогава го усети — леденото, съзнателно и целенасочено спокойствие, чувството за мощ, това божествено всезнание, което никога не го напускаше при трудни операции. Почувства как пронизва тялото му и обгръща мозъка му.

Разнесе се рязко и властно тропане на вратата. С бавни и сигурни движения той приглади косите си. Пръстите му, сега удивително сухи и топли, затегнаха възела на вратовръзката му. Отправи се към входната врата и решително я отвори.

79

Докато полицейската кола се носеше към къщата на Едгар Хайли, Скот внимателно прехвърли наум показанията, които беше чул през последните няколко часа от Крис Луис, Гъртруд Фицджералд, Гейна Крупшак, Джиро Фукито, Ана Хоран и Морийн Кроули.

Всички те очевидно сочеха в една и съща посока — към доктор Едгар Хайли, като отправяха към него тежки обвинения за злоупотреба с професионалното положение, престъпление и убийство.

Преди по-малко от три часа преобладаващата част от същите тези косвени улики сочеха към Крис Луис.

Скот си помисли за играта на клечки, която толкова обичаше като дете. Трябва да отделиш клечките от купа една по една, без да докосваш останалите. Мръднеш ли някоя, губиш. Скот играеше сръчно. Бедата обаче беше, че колкото и да внимаваше, в един миг купът се сриваше.

Косвените улики бяха нещо подобно. Заедно изглеждаха впечатляващи. Вземеш ли ги една по една, започват да се пропукват.

До него на задната седалка седеше Ричард. Той беше настоявал да насочат подозренията си към Едгар Хайли и сега се носеха през „Паркууд“ с включени сирени. Ричард беше вдигнал градуса на това разследване до точката на кипене с твърдението си, че ако знае, че е заподозрян, Едгар Хайли може да унищожи всички улики.

Едгар Хайли беше известен лекар, прекрасен гинеколог. Много важни хора му бяха безкрайно задължени заради бебета, които с негова помощ се бяха родили в семействата им. Ако всичко това се окажеше лов на вещици, прокуратурата щеше да стане обект на атаки както от страна на пресата, така и на обществеността.

— Скапана работа. — Скот не усети, че го каза на глас.

Потънал в мисли, Ричард се обърна към него, смръщил лице.

— Кое е скапана работа?

— Цялата тази история — обискът, предположението, че Хайли е съчетание от гений и убиец. Ричард, какви доказателства имаме? Гъртруд Фицджералд смята, че Хайли е отворил чекмеджето на нощното шкафче, за да вземе обувката. Крис Луис мисли, че е зърнал Едгар Хайли в „Есекс Хаус“. А ти пък смяташ, че Хайли е вършил медицински чудеса. Виж, дори ако съдебните заседатели не върнат обвинителния акт, в което се съмнявам, един добър адвокат може да приключи с цялата тази каша дори и без дело. Почти съм решил да се връщаме.

— Недей! — Ричард сграбчи Скот за ръката. — За бога, длъжни сме да пипнем архива му.

Скот се облегна назад и освободи ръката си.

— Скот — продължи да настоява Ричард, — забрави всичко останало, помисли за бременните, починали в „Уестлейк“. Само това е достатъчно основание за разследване.

Полицейската кола зави и навлезе в елегантната западна част на „Паркууд“.

— Добре — отсече Скот. — Но помни ми думата, Ричард, до утре и двамата може да съжаляваме за тази екскурзия.

— Съмнявам се — отвърна кратко Ричард. Искаше му се да може да преодолее растящата тревога, която свиваше стомаха му на топка. Тя нямаше нищо общо с настоящия момент, с конкретния случай.

Беше свързана с Кейти. Ужасно се притесняваше за нея без всякакво логично основание. Защо?

Колата навлезе в една алея.

— Е, това е — каза Скот кисело.

Двамата детективи, които седяха отпред, скочиха от колата. Докато излизаше, Ричард забеляза, че завесите, закриващи крайния десен прозорец на къщата, леко помръднаха.

Бяха паркирали зад черна кола с табели МД. Скот пипна капака на мотора.

— Още е топъл. Прибрал се е скоро.

По-младият детектив, който беше шофирал, похлопа настоятелно на входната врата. Зачакаха. Скот потропваше нетърпеливо с крака, като се мъчеше да ги стопли.

— Защо не натиснеш звънеца? — попита той с раздразнение. — Нали затова е там.

— Видяха ни — обади се Ричард. — Той знае, че сме тук.

Младият следовател точно вдигаше пръст към звънеца, когато вратата се отвори. В преддверието стоеше Едгар Хайли.

Скот заговори пръв.

— Доктор Хайли?

— Да? — Тонът беше студен и въпросителен.

— Доктор Хайли, аз съм Скот Майерсън, областният прокурор на Вали. Имаме разрешително за обиск на това жилище и е мой дълг да ви уведомя, че сте заподозрян в насилствената смърт на Ванджи Луис, Една Бърнс и доктор Емет Сейлъм. Имате право да се консултирате с адвокат. Можете да откажете да отговаряте на въпроси. Всичко, което кажете, може да бъде използвано против вас в съда.

Заподозрян. Те не бяха сигурни. Не бяха намерили Кейти. Всичките им улики явно бяха само косвени. Отстъпи встрани и отвори по-широко вратата, за да ги пусне да влязат. В гласа му прозвуча сдържан гняв.

— Не разбирам причините за това натрапване, но, моля, заповядайте, господа. Ще отговоря на всичките ви въпроси. Домът ми е на ваше разположение за обиск. Но трябва да ви предупредя, че когато се консултирам с адвокат, то ще бъде, за да заведа дело срещу областната прокуратура и срещу всеки един от вас лично.

Когато напусна болницата в Девън, той заплаши със съд, в случай че от разследването изтече и една дума. И в по-голямата си част то бе запазено в тайна. Впоследствие успя да види досието си в клиниката „Кралица Мери“ в Ливърпул и там не се споменаваше нито дума по този въпрос.

Съвсем съзнателно ги отведе в библиотеката. Знаеше, че представлява внушителна фигура, седнал зад масивното бюро в якобински стил. Беше изключително важно да ги обезкуражи, да им попречи да задават въпроси по същество.

С жест, който трудно скриваше презрението му, той им посочи кожения диван и креслата. Прокурорът и доктор Каръл седнаха, другите двама мъже останаха прави. Скот му подаде напечатания текст на предупреждението „Миранда“. Той го подписа с явна неприязън.

— Ще започнем с обиска — каза по-възрастният детектив учтиво. — Къде държите медицинската си документация, доктор Хайли?

— В кабинета си, разбира се — отвърна той рязко. — Но, моля, уверете се сами. Убеден съм, че ще го сторите. В това бюро има чекмедже с папки, съдържащи лична документация. — Той стана, отиде до бара и си наля „Чивас Ригал“ в голяма кристална чаша. Бавно добави няколко кубчета лед и газирана вода. Не спази ритуала да предложи питиета и на останалите. Ако бяха дошли само няколко минути по-рано, той все още щеше да държи папката на Кейти в чекмеджето на бюрото си. Те бяха опитни следователи. Можеха да забележат двойното дъно на това чекмедже, но никога нямаше да открият сейфа… освен ако не разбиеха цялата къща.

Настани се на един стол с висока облегалка и тапицерия от рипсено кадифе недалече от камината. Отпиваше от скоча си и ги наблюдаваше студено. Когато влезе в библиотеката, мисълта му беше така ангажирана, че изобщо не забеляза огъня, който Хилда беше напалила за него. Гореше великолепно. По-късно щеше да си донесе тук яйцата с топено сирене и виното.

Разпитът започна. Кога за последен път бе видял Ванджи Луис?

— Както обясних на госпожа Де Мейо…

— Вие сигурен ли сте, докторе, че госпожа Луис не е влизала в кабинета ви в понеделник вечерта, след консултацията си при доктор Фукито?

— Както съобщих на госпожа Де Мейо… — Те нямаха доказателства. Абсолютно никакви доказателства.

— Къде бяхте в понеделник вечерта, докторе?

— Вкъщи. Точно където ме виждате сега. След приемните си часове веднага се прибрах у дома.

— Някой обажда ли ви се по телефона?

— Не, доколкото си спомням.

Службата за приемане на телефонни обаждания не беше записала никакви съобщения. Той беше проверил.

— Ходихте ли в апартамента на Една Бърнс във вторник вечерта?

Усмивката му бе презрителна.

— Не, не, съм.

— Ще ви поискаме няколко косъма за проба.

Косми за проба. Може би бяха намерили такива върху Една или из апартамента й? Ами Ванджи? Но той беше в апартамента на Една в сряда заедно с полицията. А Ванджи винаги идваше в кабинета с онова черно палто. Дори и в случай, че отделни косми бяха намерени до мъртвото тяло, наличието им можеше да бъде обяснено.

— Бяхте ли в „Есекс Хаус“ вчера след пет часа?

— Категорично не.

— Ние имаме свидетел, който е готов да потвърди под клетва, че ви е видял да слизате от асансьора около пет и половина.

Кой го беше видял? Когато излезе от асансьора във фоайето, той се огледа внимателно. Беше убеден, че наоколо не се вижда никакъв познат. Може би блъфираха. Във всеки случай разпознаването от очевидец не се ползваше с добро име и се считаше за недостатъчно надеждно.

— Не съм бил в „Есекс Хаус“. Снощи бях в Ню Йорк, в „Карлайл“! Често вечерям там. Всъщност за мое съжаление, докато се хранех, ми откраднаха медицинската чанта.

Даде им информацията доброволно, създавайки впечатлението, че не отказва съдействие. Обаче направи грешка, че спомена името на Кейти де Мейо. Щеше ли да прозвучи естествено да уведоми тези хора, че е изчезнала от болницата? Очевидно те не знаеха, че в момента тя е негова пациентка. Явно сестра й още не се е свързала с тях. Не. Не споменавай нищо по този въпрос. Поверителна информация между лекар и пациент. По-късно щеше да им обясни: „Щях да ви кажа, разбира се, но предположих, че госпожа Де Мейо е избягала от болницата в пристъп на нервна превъзбуда. Реших, че ще й бъде твърде неприятно, ако този факт бъде отразен в служебното й досие.“

Само че с чантата беше глупаво — не биваше да споменава за кражбата.

— Какво имаше вътре? — интересът на прокурора изглеждаше формален.

— Комплект за оказване на първа помощ, малко лекарства. Едва ли си заслужават усилията на крадеца. — „Дали да спомене, че е имало и папки? Не.“

Прокурорът почти не го слушаше. Той направи знак на по-младия следовател.

— Донеси онзи пакет от колата.

Какъв пакет? Пръстите му стиснаха стъклената чаша. Номер ли беше?

Седяха в мълчание и чакаха. Детективът се върна и подаде на Скот малък пакет, пристегнат с ластик. Скот махна ластика, разви хартията и извади износената мокасина.

— Позната ли ви е, докторе?

Той облиза устни. Внимателно. Внимателно! За кой крак беше тази? Всичко зависеше от това. Приведе се напред и я огледа. Лявата, онази, която беше в апартамента на Една. Не бяха намерили чантата му!

— Категорично не. Трябваше ли да я разпозная?

— Ванджи Луис, вашата пациентка, я е носела непрекъснато месеци наред. Виждала се е с вас няколко пъти седмично. А вие дори не сте забелязал?

— Госпожа Луис носеше чифт доста изтъркани обувки. Аз определено не концентрирам цялото си внимание в умението да разпознавам една точно определена обувка, когато я поставят пред мен.

— Познавате ли някой си доктор Емет Сейлъм?

— Възможно е. Името ми звучи познато. Ще трябва да погледна в документацията си.

— Той не работеше ли заедно с вас в болницата „Крайст“ в Девън?

— Разбира се. Да. Беше там на хонорар. Наистина, сега си го спомням. — „Какво знаеха за болницата «Крайст»?“

— Посетихте ли доктор Сейлъм снощи в „Есекс Хаус“?

— Смятам, че вече отговорих на този въпрос.

— Знаехте ли, че Ванджи Луис е износвала бебе с азиатски черти?

Ето какво било. Той обясни съвсем спокойно:

— Госпожа Луис изпитваше нарастващ ужас от наближаващата дата за раждане. Това обяснява нещата, нали? Явно си е давала сметка, че не би могла да убеди, когото и да било, че съпругът й е баща на това дете.

Продължиха с въпроси за Ана Хоран и Морийн Кроули. Приближаваха се, даже прекалено, като лаещи хрътки, които обграждаха плячката си.

— Тези две жени са типичен пример на всички онези, които първо искат аборт, а после, когато усетят емоционалната реакция, обвиняват лекаря. Не е необичайно. Попитайте когото и да е от колегите ми.

Докато Скот настоятелно задаваше въпросите си, Ричард само слушаше. Скот беше прав, помисли си той унило. Заедно всичко се навързваше. Поотделно беше опровержимо и подлежеше на обяснение. Докато не успеят да докажат насилствена смърт сред бременните, щеше да бъде невъзможно да предявят каквото и да е основателно обвинение срещу Едгар Хайли.

Той беше толкова спокоен, толкова уверен. Ричард се опита да си представи как собственият му баща, невролог, би реагирал, ако го разпитваха за насилствената смърт на някой от неговите пациенти. Как щеше да реагира Бил Кенеди? Как щеше да реагира самият той — като човек и като лекар? Във всеки случай не като този човек тук, не с този сарказъм и с това презрение.

Беше представление. Ричард не се съмняваше в това. Едгар Хайли играеше. Но как можеха да го докажат? С болезнена сигурност той си даваше сметка, че никога няма да намерят нещо компрометиращо в архивите на Хайли. Той беше твърде умен, за да го допусне.

Скот питаше за бебето на Бъркли.

— Докторе, вие знаете, че Елизабет Бъркли роди бебе със зелени очи. Това не е ли медицински абсурд, когато двамата родители и техните родители са с кафяви очи?

— Да, бих казал, но всъщност господин Бъркли не е бащата на детето.

Нито Ричард, нито Скот бяха очаквали подобно признание.

— Това не означава, че аз зная кой е той — продължи Едгар Хайли съвсем спокойно, — но и дълбоко се съмнявам, че е работа на гинеколога да се рови в подобни въпроси. Щом пациентката ми има желание да твърди пред мен, че съпругът й е баща на детето й, аз нямам нищо против.

Жалко, помисли си той. Сега ще трябва да отложи славата още известно време. Вече няма да може да признае успеха с бебето на семейство Бъркли. Но нищо, ще има и други!

Скот погледна към Ричард, въздъхна и стана.

— Доктор Хайли, когато утре отидете на работа, ще установите, че сме прибрали целия болничен архив и документацията от кабинета ви. Сериозно сме обезпокоени от броя на смъртните случаи в болница „Уестлейк“ и този въпрос ще бъде подложен на щателно разследване.

Вече се намираше на твърда почва.

— Приканвам към най-внимателно проучване на документацията на всички мои пациентки. Мога да ви уверя, че процентът на смъртност сред бременните в „Уестлейк“ е изключително нисък по отношение на успешните случаи.

Ароматът на бърканите яйца с топено сирене изпълваше цялата къща. Искаше да си ги изяде. Беше толкова гладен. Ако не ги разбърка, щяха да загорят. Само след няколко минути.

Телефонът иззвъня.

— Ще го оставя на телефонния секретар — каза той и после съобрази, че ще бъде грешка. Без съмнение го търсеха от болницата, за да му съобщят, че госпожа Де Мейо не се е прибрала в къщата си и сестра й е обезумяла от тревога. Може би това бе идеалният случай да уведоми прокурора и доктор Каръл за изчезването на Кейти. Той вдигна слушалката.

— Доктор Хайли.

— Докторе, обажда се лейтенант Уайнгардън от седемнадесети участък в Ню Йорк. Току-що арестувахме един младеж, отговарящ на описанието на човека, откраднал чантата ви от багажника на колата ви снощи.

Чантата.

— Намерихте ли я?

Нещо в гласа му го издаваше. Прокурорът и доктор Каръл го гледаха с любопитство. Прокурорът отиде до бюрото и съвсем открито взе втората слушалка.

— Да, намерихме чантата ви, докторе. Точно в това е въпросът. Някои вещи в нея може да доведат до много по-сериозни обвинения от обикновена кражба. Докторе, бихте ли описали съдържанието на чантата си?

— Няколко лекарства… основни медикаменти. Комплект за оказване на първа помощ.

— А папка на пациентка на някой си доктор Емет Сейлъм, някакво окървавено преспапие и една износена обувка?

Той усети пронизващия подозрителен поглед на прокурора. Затвори очи. Когато заговори, гласът му прозвуча удивително овладян.

— Вие шегувате ли се?

— Така си и мислех, че ще реагирате, сър. Ние си сътрудничим с областната прокуратура на Вали във връзка с подозрителната смърт на доктор Емет Сейлъм предишната вечер. Сега ще се обадя на прокурора. Изглежда, заподозреният е убил доктор Сейлъм при опит за кражба. Благодаря ви, сър.

Чу как Майерсън нареди на нюйоркския полицай:

— Не затваряйте!

Бавно остави на вилката слушалката, която държеше. Свърши. След като вече разполагаха с чантата, всичко беше свършено. Ако изобщо бе имал някакъв шанс с блъфиране да се измъкне невредим от разследването, току-що го беше загубил.

Преспапието, лепкаво от кръвта на Емет Сейлъм. Папката с медицинската документация на Ванджи Луис, която не съвпадаше с официалния архив в кабинета му. И обувката, тази жалка, мръсна вещ…

Ако обувката ти става…

Той сведе поглед към нозете си, безстрастно съзерцавайки своите красиви английски обувки от щавена кожа.

Нямаше да престанат да търсят, докато не намерят истинския архив.

Ако обувката ти става, носи я.

Мокасините не ставаха на Ванджи Луис. Върховната ирония беше, че ставаха на него. Толкова очевидно, все едно, че ги беше носил, те го свързваха със смъртта на Ванджи Луис, Една Бърнс, Емет Сейлъм.

Усети как в него се надига истеричен смях и разтърсва непоклатимата му безстрастност. Прокурорът беше приключил с разговора си.

— Доктор Хайли — тонът му прозвуча съвсем официално, — арестуван сте за убийството на доктор Емет Сейлъм.

Едгар Хайли наблюдаваше мълчаливо как детективът, който седеше на бюрото, бързо стана. Не беше осъзнал, че мъжът води записки. Проследи с поглед как детективът извади чифт белезници от джоба си.

Белезници. Затвор. Процес. Жалките представители на човечеството щяха да съдят него. Той, който бе овладял началото на живота, акта на раждането, той да бъде най-обикновен затворник.

Изправи се. Несломимата сила се възвръщаше. Той бе извършил операция. Въпреки блестящото изпълнение, операцията се бе оказала неуспешна. Пациентът се намираше в клинична смърт. Нямаше какво друго да се направи, освен да се изключи животоподдържащата апаратура.

Доктор Каръл го гледаше с любопитство. От мига на запознанството им в сряда вечерта Каръл беше враждебен. Без видимо основание за това Едгар Хайли беше сигурен, че Ричард Каръл е човекът, насочил подозренията към него. Но той щеше да му отмъсти. Смъртта на Кейти де Мейо щеше да бъде отмъщението му към Ричард Каръл.

Детективът се приближаваше към него. Белезниците отразиха блясъка на огъня.

Усмихна се любезно.

— Току-що си спомних, че наистина тук имам няколко папки медицинска документация, която може да ви заинтересува — каза той. Отиде до стената, освободи пружината, която затваряше дървения плот, и той се плъзна назад. Отвори вградения сейф като автомат.

Би могъл да събере папките на куп и да се втурне към камината. Огънят, запален от Хилда, сега се бе разгорял. Преди да успеят да го спрат, щеше да се отърве от най-важните улики.

Не. Нека научат за неговия гений. Нека го оплакват.

Той извади папките от сейфа и ги натрупа на бюрото. Сега всички бяха вперили погледи в него. Каръл се приближи. Прокурорът все още стоеше с ръка на телефона. Единият детектив чакаше с белезници в ръка. Другият току-що се беше върнал в стаята. Вероятно бе обикалял къщата, душейки из личните му вещи. Кучета, погнали плячката си.

— Има още един случай, който ще искате да видите.

Той отиде до масата при камината и се пресегна за питието си. Докато вървеше към сейфа, отпиваше небрежно от чашата. Стъкленицата беше там, в дъното на сейфа. Беше я прибрал в понеделник вечерта за евентуална бъдеща употреба. Моментът беше настъпил. Изобщо не беше очаквал, че ще свърши по този начин. Но въпреки това продължаваше да контролира живота и смъртта. Правото на върховно решение бе единствено негово. В стаята постепенно проникваше миризма на изгоряло. Със съжаление констатира, че това бяха бърканите яйца с топено сирене.

При сейфа движенията му станаха бързи и точни. Отвори стъкленицата и изсипа кристалчетата цианкалий в чашата си. Когато по изражението на Ричард Каръл пролича, че той е разбрал какво става, Хайли вдигна чаша в подигравателен тост.

— Не! — изкрещя Ричард и се втурна към него, но Едгар Хайли поднесе чашата към устните си и бързо погълна съдържанието й.

Докато Хайли се свличаше на пода, Ричард успя да избие чашата от ръката му, но осъзна, че е твърде късно. Четиримата мъже наблюдаваха безпомощно, докато виковете и стенанията му заглъхнаха в мъчително безмълвие.

— О, господи! — прошепна по-младият детектив и хукна навън от стаята с позеленяло лице.

— Защо го направи? — попита другият. — Каква ужасна смърт!

Ричард се приведе над тялото. Лицето на Едгар Хайли беше сгърчено, по устните му бе избила пяна. Изпъкналите сиви очи бяха широко отворени и изцъклени. Можеше да направи толкова добро, помисли си Ричард. Вместо това той бе един егоцентричен гений, използвал дадените му от Бога способности, за да експериментира с живота.

— Щом се свързах с нюйоркската полиция, той разбра, че повече не може да лъже или да си разчиства пътя с убийства — каза Скот. — Ти беше прав за него, Ричард.

Ричард се изправи, отиде до бюрото и прочете имената върху етикетите на папките. БЪРКЛИ. ЛУИС.

— Ето това са архивите, които търсим. — Той отвори папката на Бъркли. На първата страница пишеше: Елизабет Бъркли, тридесет и девет годишна, от днес е моя пациентка. Тя не може да забременява и никога няма да има свое дете. Реших тя да бъде следващият изключителен обект на моите изследвания.

— Тук има история на заболяването — каза той тихо.

Скот се беше надвесил над тялото.

— И като си помислиш, че този луд беше лекар на Кейти — измърмори той.

Ричард престана да чете папката на Лиз Бъркли и вдигна поглед.

— Какво? — попита той. — Нима искаш да кажеш, че Хайли е лекувал Кейти?

— Тя имаше час при него в сряда — отвърна Скот.

— Имала е какво?

— Случайно го спомена, когато… — Телефонът го прекъсна. Скот вдигна слушалката. — Да. — После каза: — Съжалявам, не е доктор Хайли. Кой се обажда, моля? — Изражението му се смени. Моли Кенеди. — Моли?

Ричард го изгледа втренчено. Внезапно тревожно чувство го сграбчи за гърлото.

— Не — каза Скот. — Доктор Хайли не може да се обади. Какво има?

Известно време слуша мълчаливо, после закри с ръка долната част на слушалката.

— О, господи! — възкликна той. — Тази вечер Хайли е приел Кейти в „Уестлейк“ и после тя е изчезнала.

Ричард грабна телефона.

— Моли, какво се е случило? Защо Кейти е ходила там? Какво искаш да кажеш с това „изчезнала“?

После само слушаше.

— Хайде, Моли, Кейти никога няма да избяга от болница. Би трябвало да го знаеш. Чакай малко.

Той хвърли телефона и трескаво разпръсна папките върху бюрото. Най-отдолу в купа откри онази, която се ужасяваше да намери. ДЕ МЕЙО, КАТЛИЙН. Отвори я и погледът му пробяга по листовете, а докато четеше, лицето му пребледняваше все повече и повече. Стигна до последния абзац.

Със спокойствието на отчаянието той вдигна слушалката.

— Моли, дай ми Бил — нареди той. — Скот и детективите го чуха да казва: — Бил, Кейти кърви някъде из болница „Уестлейк“. Обади се на лабораторията им. Ще ми трябва банка нулева отрицателна в мига, в който я намерим. Кажи им да имат готовност да вземат кръвна проба и да направят анализ за хемоглобин, хематокрит, тип и съвместимост за четири банки прясна кръв[1]. Кажи им да приготвят една операционна. Ще се видим там. — И затвори.

Невероятно, помисли си той. В състояние си да действаш въпреки съзнанието, че може би вече е твърде късно. Обърна се към детектива на бюрото:

— Обади се в болницата. Изтегли хората, които правят обиск в кабинета на Хайли, и ги прати да търсят Кейти. Кажи им да гледат навсякъде — във всички стаи и гардероби. Нареди на целия персонал да помага. Всяка секунда е ценна.

Без да чака инструкции, по-младият следовател хукна да запали колата.

— Хайде, Ричард — каза рязко Скот.

Ричард грабна папката на Кейти.

— Трябва да знаем какво й е направил. — За момент хвърли поглед към тялото на Едгар Хайли. Закъсняха с няколко секунди да предотвратят смъртта му. Щяха ли те да се окажат фатални за Кейти?

Седеше прегърбен до Скот на задната седалка, докато полицейската кола се носеше в нощта. Хайли беше дал на Кейти хепарин преди около час. Той беше бързодействащ.

„Кейти, — помисли си той, — защо не ми каза? Кейти, защо смяташе, че трябва да го изживееш сама? Никой не би могъл. Кейти, можехме да се чувстваме толкова добре заедно. О, Кейти, можехме да имаме онова, което имат Моли и Бил. Ето го, очаква само да протегнем ръце. Кейти, ти също го почувства. Само че го потискаше. Защо? Защо? Само ако ми се беше доверила, ако ми беше казала, че ходиш при Хайли. Никога нямаше да ти позволя да го доближиш. Как така не разбрах, че си болна? Защо не те накарах да ми кажеш? Кейти, желая те. Не умирай, Кейти. Чакай. Позволи ми да те намеря. Кейти, дръж се!“

Вече бяха в болницата. С рев в паркинга навлизаха и други полицейски коли. Изтичаха нагоре по стълбите във фоайето. С изопнато от тревога лице, Фил командваше издирването.

Бил и Моли пристигнаха тичешком. Моли хлипаше. Бил беше мъртвешки спокоен.

— В момента насам пътува Джон Пиърс. Той е най-добрият хематолог в Ню Джърси. Тук разполагат със солиден запас от кръв, а можем да вземем още и от кръвната банка. Намерихте ли Кейти?

— Още не.

Леко открехнатата врата към аварийното стълбище се отвори рязко. От нея изтича млад полицай.

— На етажа на моргата е. Мисля, че е свършила.

Секунди по-късно Ричард я държеше в обятията си. Кожата и устните й бяха восъчни. Не можеше да напипа никакъв пулс.

— Кейти… Кейти!

Бил стисна рамото му.

— Нека я качим горе. Ако изобщо има някакъв шанс, трябва да действаме бързо.

[1] При нарушено кръвосъсирване се прелива прясна кръв без традиционните консерванти и антикоагуланти. — Б.пр. ↑

80

Намираше се в някакъв тунел. В дъното се виждаше светлина. Там накрая беше топло. Щеше да стигне съвсем лесно. Но някой я задържаше. Не я пускаше да тръгне. Някакъв глас. Гласът на Ричард. „Дръж се, Кейти, дръж се!“

Така й се искаше да не се връща. Беше толкова трудно, толкова тъмно. Много по-лесно щеше да бъде да продължи напред. „Дръж се, Кейти!“

С въздишка тя се обърна и пое обратно.

81

В понеделник вечерта Ричард влезе на пръсти в стаята на Кейти с голям букет рози в ръка. От неделя сутринта тя бе вън от опасност, но не бе останала будна достатъчно дълго, за да каже повече от една-две думи.

Той сведе поглед към нея. Очите й бяха затворени. Реши да излезе и да помоли сестрата за ваза.

— Просто ги остави на гърдите ми.

Той рязко се обърна.

— Кейти! — Дръпна един стол. — Как се чувстваш?

Тя отвори очи и направи гримаса към апарата за кръвопреливане.

— Чувам, че вампирите стачкуват. Оставям ги без работа.

— Вече си по-добре. — Надяваше се, че внезапната влага в очите му е останала незабелязана.

Но Кейти я видя. Със свободната си ръка тя нежно се пресегна нагоре и прокара пръст по клепачите му.

— Преди да заспя отново, кажи ми, моля те, какво се случи. Иначе ще се събудя към три часа призори и ще се мъча да свържа фактите. Защо Едгар Хайли е убил Ванджи?

— Правил е експерименти със свои пациентки, Кейти. Знаеш за бебето в епруветка в Англия, разбира се. Хайли е бил много по-амбициозен от това просто да произвежда бебета ин витро за техните родители. Правил е опити да взема зародиши от жени, които искат да абортират, и да ги имплантира в утробата на стерилни жени. И е успял! През тези осем години е разбрал как да овладее имунната система на майката приемник, така че да не отхвърли чуждия зародиш. Имал е един абсолютен успех. Показах архива му на хората от лабораторията за изследване на плодовитостта в болницата „Маунт Синай“. Те ми казаха, че Едгар Хайли е направил огромен скок в изследванията на бластоцистния и ембрионалния стадий на развитие на зародиша.

— Но след този успех е пожелал да открие нещо ново — продължи той. — Ана Хоран, една жена, на която е направил аборт, твърди, че тя е променила решението си и е искала да задържи детето си, но той я упоил и извадил плода от утробата й, докато тя е била в безсъзнание. Тя е права — точно така е било. В същия този момент Ванджи Луис го е чакала в съседната стая, готова за имплантация. Тя самата е смятала, че ще й бъде приложено някакво лечение, което ще й помогне да забременее със собствено дете. Хайли изобщо не е очаквал, че Ванджи ще задържи толкова дълго зародиша с азиатски черти, въпреки че системата му е била усъвършенствана до такава степен, че въпросът за принадлежност към дадена раса не е бил от значение.

Когато Ванджи не е направила спонтанен аборт, той не е намерил сили да унищожи зародиша. Решил е да го изкара до термина, а тогава кой би могъл да го обвини, че Ванджи е родила дете с азиатска кръв? Естествената майка, Ана Хоран, е женена за представител на бялата раса.

— Успял е да потисне имунната система? — спомни си Кейти сложните таблици от курсовете по естествени науки в колежа.

— Да, и то без всякаква заплаха за детето. Майката е била изложена на много по-голям риск. През последните осем години той е умъртвил шестнадесет жени. Състоянието на Ванджи ужасно се е влошило. За нейно нещастие миналия понеделник вечерта на излизане от кабинета на Фукито тя е попаднала на Едгар Хайли. Уведомила го е за намерението си да се консултира с бившия си лекар в Минеаполис. Това е явен риск, защото вероятността за естествена бременност при Ванджи е била едно на милион и всеки гинеколог, запознат със състоянието й, е бил наясно с този факт.

Но с нея е било свършено в мига, в който е споменала името на Емет Сейлъм. Хайли си е давал сметка, че Сейлъм ще се сети какво се е случило, когато Ванджи роди дете с азиатски черти и се закълне, че никога не е имала връзка с азиатец. Сейлъм е бил в Англия, когато е починала първата жена на Хайли. Знаел е за скандала. Хайде, стига толкова — завърши Ричард. — Всичко останало може да почака. Очите ти пак се затварят.

— Не… Ти каза, че Хайли имал един пълен успех. Това означава ли, че е имплантирал зародиш и е успял да го задържи до раждане?

— Да. И ако миналата сряда вечерта беше останала още пет минути у Моли и беше видяла бебето на Бъркли, сега щеше да се сетиш коя е истинската майка. Лиз Бъркли е износила до термин в собствената си утроба бебето на Морийн Кроули.

— Бебето на Морийн Кроули! — Кейти отвори широко очи и се опита да се надигне.

— Спокойно. Внимавай, ще измъкнеш тази игла тук. — Той я докосна по рамото и после внимателно я подкрепи, докато тя се отпусна назад. — Хайли е водил подробни записки за всички свои действия от момента, в който е извършил аборта на Морийн и имплантацията на Лиз. Описал е всички манипулации, приложени медикаменти, симптоми и възникнали проблеми до момента на самото раждане.

— Морийн знае ли?

— Беше справедливо да й се каже, както и на съпрузите Бъркли и да им се даде възможност да прочетат медицинската документация. Джим Бъркли живееше с убеждението, че жена му го е излъгала и не му е признала, че се е подложила на изкуствено оплождане. А самата ти знаеш какво изпитваше Морийн заради този аборт. Мисълта за него буквално я съсипваше. Отиде да види бебето си. Сега е едно щастливо момиче, Кейти. Ако го беше родила, щеше да го остави за осиновяване. А след като видя Мариан и как семейство Бъркли са луди по нея, тя е на седмото небе от щастие. Но ми се струва, че ти ще загубиш една добра секретарка. Следващата есен Морийн отива да учи в колеж.

— А майката на бебето на Ванджи?

— Ана Хоран е достатъчно покрусена от този аборт. Решихме, че няма никакъв смисъл да разбира, че нейното бебе е щяло да се роди, ако миналата седмица Хайли не беше убил Ванджи. Тя ще има други деца.

Кейти прехапа устни. Въпросът, който самата тя се страхуваше да зададе. Трябваше да знае.

— Ричард, моля те, кажи ми истината. Когато са ме намерили, съм имала кръвоизлив. Докъде са стигнали, за да го спрат?

— Добре си. Направиха ти кюртаж и нищо повече. Сигурен съм, че са ти го казали.

— Това ли е всичко?

— Да, Кейти. Все още можеш да имаш цяла дузина деца, стига да искаш.

Пресегна се и положи ръка върху нейната. Тази ръка беше там, беше я дръпнала обратно, когато тя се намираше толкова близо до смъртта. Този глас я беше накарал да пожелае да се върне.

Един дълъг миг тя съзерцаваше Ричард, като в същото време си мислеше: „О, колко те обичам, колко много те обичам!“

Неговото тревожно, въпросително изражение внезапно се промени и премина в широка усмивка. Очевидно онова, което бе видял изписано на лицето й, го задоволяваше.

Кейти се усмихна в отговор.

— Изобщо не ти липсва самочувствие, нали, докторе? — попита тя.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.